Moje komentáře pro Lidové noviny (2011-2013)

Jiří Peterka

Jiří Peterka (2013)

Toto je sbírka mých komentářů, které vycházely v Lidových novinách od června 2011 do konce roku 2013, pravidelně každou druhou středu.

Další mé články a přednášky najdete v mém archivu, na adrese http://www.earchiv.cz. Můj osobní web najdete na http://jiri.peterka.cz.

Předmluva

K psaní pravidelných komentářů pro Lidové noviny jsem se dostal víceméně náhodou. A to díky tomu, že jsem redakci Lidovek občas odpovídal na různé dotazy z telekomunikační branže, když potřebovali pohled někoho nezávislého. A asi jim přišly vhod, protože počátkem června 2011 jsem obdržel nabídku na pravidelnou spolupráci, právě ve formě komentářů – na volné téma. Rád jsem ji přijal.

Mé komentáře vycházely pravidelně jednou za 14 dnů, od června 2011 do konce roku 2013. Zpočátku v rámci samostatné rubriky s názvem „Středa Jiřího Peterky“, později již jen jako „ekonomický komentář“. Což nebylo zrovna přesné, protože nejsem ekonom a o ekonomických aspektech proto nepíši. Místo toho jsem se ve svých komentářích věnoval spíše technologiím, a hlavně pak dopadům jejich nasazování – jak v oblasti eGovernmentu, tak i v telekomunikacích a Internetu obecně.

Psaní těchto komentářů pro mne bylo docela náročné, hlavně kvůli nutnosti vejít se do předem daného rozsahu cca 3200 znaků. To je opravdu rozdíl oproti psaní článků pro on-line média (jako např. pro Lupa.cz), kde takovéto omezení není, a jako autor se můžete rozepsat tak, jak považujete za potřebné. Zde nikoli – a obvykle to dopadlo tak, že již napsaný text jsem musel brutálně krátit.

Pravdou také je, že většina z komentářů v této sbírce (je jich celkem 62) se vztahuje k věcem, které byly aktuální v době svého vydání. Dnes již čtenář nemusí nutně znát kontext, ve kterém byly jednotlivé komentáře napsány, nebo pro něj nemusí být jednotlivá témata již tolik aktuální. Ale snad i přesto zaujmou.

V Praze, 28.12.2013

Jiří Peterka

Přehled jednotlivých komentářů

Rok 2011

Nepříjemná pachuť v ústech (29.6.2011)

O tom, jak se český Internet málem dočkal cenzury, a proč to nakonec nedopadlo

Roamingový paradox (13.7.2011)

Volání ze zahraničí, v rámci roamingu, může paradoxně vyjít levněji, než volání v tuzemsku

Rizikové placení mobilem (27.7.2011)

Bezpečnost placení mobilem nestačí porovnávat s bezpečností placení pomocí platebních karet. Mobily jsou vystaveny jiným rizikům.

Když se válčilo o Internet (10.8.2011)

Od spuštění první webové stránky uběhlo 20 let. Ale svou dnešní pozici si World Wide Web musel nejprve vybojovat.

Když každý radí něco jiného …. (24.8.2011)

Ani dva roky po spuštění datových schránek nejsou vyřešeny některé základní aspekty jejich fungování. Jako třeba platnost chybného doručení (listovní poštou, místo do datové schránky): platí i zde fikce doručení po 10 dnech? Jeden říká ano, druhý ne.

Nikoho dalšího sem nepouštějte! (7.9.2011)

O podmínkách pro možný vstup čtvrtého mobilního operátora na tuzemský trh

Moje důvěra ve vašich rukou? (21.9.2011)

O kauze napadené certifikační autority DigiNotar, a o vhodnosti principu vyjadřování důvěry už výrobci programů, místo jejich uživateli

Já chci virtuála! (5.10.2011)

O tom, co chybí našemu mobilnímu trhu - skutečná konkurence i pro rezidenční zákazníky

eGon se stěhuje do elektronického města (19.10.2011)

O nové, decentralizované koncepci českého egovernmentu a jejím vztahu s dosavadní koncepci, reprezentovanou postavičkou eGona.

Rozjedou se „soukromoprávní“ datové zprávy? (2.11.2011)

O tom, co dosud bránilo možnost využiutí datových schránek pro soukromoprávní účely - a ne pouze pro ty “veřejnoprávní”

ČTÚ už nebude soudit (16.11.2011)

Jak ČTÚ fušuje do řemesla soudům, jak to nestíhá a jak se nyní této agendy zbaví

Cesta ke kybernetické bezpečnosti bude ještě dlouhá (30.11.2011)

O připravovaném zákonu o kybernetické bezpečnosti

60+60 není jako 1+1 (14.12.2011)

I když provoláte třeba jen deset sekund, operátoři vám naúčtují celou minutu. O kolik si takovýmto trikem “přilepšují”?

2012: rok základních registrů (28.12.2011)

V polovině příštího roku odstartují tzv. základní registry. Z jedné vody načisto, na ostrých datech a v ostrém provozu. Jde o “dokonalé řešení” - jenže taková v praxi většinou nefungují tak, jak by měly.

Rok 2012

Datové zprávy zlevní! (11.1.2012)

Datové schránky prý ušetřily na 600 milionů. Jenže už se neříká, kolik tato úspora stála. Počty jsou to docela jednoduché …..

Mobilní vzkaz z Francie (25.1.2012)

Nestává se často, aby nástup nového operátora kdesi za devatero horami a devatero řekami - ale stále ještě v Evropské unii - vzbudil pořádný rozruch i v naší malé české kotlině.

Starejte se o své e-dokumenty! (8.2.2012)

K čemu je nová slu,ižba datových schránek a proč je dobré se aktivně starat o elektronické dokumenty ještě dříve, než se z nich stanou bezcenné cáry elektronického papíru?

K čemu je mi občanka s čipem? (25.2.2012)

Nový “elektronický” občanský průkaz může sloužit jen k velmi slabé autentizaci, pomocí číselného BOKu. Máte-li na občance kontaktní čip, k identifiakci a autentizaci ho stejně využít nemůžete - protože jiný než kvalifikovaný certifikát si na něj nahrát nesmíte.

Hrozí nám biometrické podpisy? (7.3.2012)

Zavedení dynamických biometrických podpisů a jejich postavení na roveň stávajícím zaručeným a uznávaným podpisům by bylo jako přestoupení z elektronického bláta do ještě hlubší biometrické louže. Problémy by se nevyřešily, ale naopak prohloubily.

Pomohou mobilní kalkulačky? (21.3.2012)

Kalkulačky, srovnávající různé tarify, pomáhají řešit jen část problému s vysokými cenami mobilních služeb - kdy uživatel nemá takový tarif, jaký je pro něj vhodný. Celkově vysokou cenovou hladinu ale nesníží.

Chceme elektronické anonymy? (4.4.2012)

V rámci autorizovaných konverzí (na žádost) je nyní možné nechat si konvertovat do listinné podoby i zcela nepodepsaný elektornický dokument. To ale není dobrý nápad. Navíc to zákon explicitně zakazuje.

Dohodou ACTA to nekončí! (18.4.2012)

Finální podoba dohody ACTA je pouze slabým odvarem své původní podoby. Dnes už je prakticky mrtvá - ale místo ní už jsou na stole další návrhy, které chtějí pokračovat tam, kde ACTA musela ustoupit.

Půjde to i bez datové schránky (2.5.2012)

I když nemáte datovou schránku, soud vám přesto bude doručovat v elektronické formě: originál dokumentu vyvěsí na Internetu a vám pošle odkaz na místo, ze kterého si jej můžete stáhnout

Tradice breků (16.5.2012)

Není to poprvé, co se zábavní průmysl cítí něčím zásadně ohrožen. Dnes je to Internet, ale dříve to byla samotná možnost záznamu zvuku. Pak rozhlasové vysílání, později možnost domácího nahrávání na kazetové magnetofony či videorekordéry. Co to bude příště?

Efekt orloje? (30.5.2012)

Smluvní podmínky operátorů jsou velmi detailní a pamatují i na velmi nepravděpodobné eventuality. Operátoři se tak jistí proti malému počtu “vykuků”, na což následně doplácí všichni zákazníci.

Základní registry v krizi? (13.6.2012)

Základní registry mají být spuštěny už za pár dnů, ale připraveny moc nejsou. Chybí mapa práv a povinností, bez které nelze posuzovat, kdo má na jaké informace právo. Tak se to na poslední chvíli udělá jinak: posuzovat se nebude.

LTE: lehce trapný experiment? (27.6.2012)

Česká Telefónica spustila svou LTE síť, prý již v řádném komerčním provozu. Ve skutečnosti to ale vypadá spíše jako další pilotní testování této technologie (v pásmu 1800 MHz), a jako jakýsi pokus být první za každou cenu.

Základní registry nezkolabovaly! (11.7.2012)

Mezi novým Centrální registrem řidičů a základními registry je jeden zásadní rozdíl: registr vozidel je agendovým informačním systémem, který běží na popředí a jeho klienti s ním přichází bezprostředně do styku. Takže každý jeho problém ihned pocítí. Naproti tomu základní registry běží na pozadí a jejich přípdné problémy nejsou hned tak patrné.

Potřebujeme všechno třikrát? (25.7.2012)

Je skutečně zapotřebí budovat tři nové mobilní sítě v pásmo 800 MHz, s kmitočty z digitální dividendy? Nestačila by jen jedna? Kdo asi zaplatí všechny náklady?

Rodný list s sebou! (8.8.2012)

Spuštění základních registrů mělo zbavit občany nutnosti dokladovat to či ono, co už veřejná správa někde má. Jenže nastal přesný opak: když dnes jdete s novou občankou pro výpis z rejstříku trestů, musíte si naopak vzít sebou ještě rodný list s doložit své rodné příjmení.

Bude na datové schránky? (22.8.2012)

Provoz datových schránek stojí nemalé peníze. Prakticky dvojnásobek toho, kolik na ně má vnitro připraveno ve svém rozpočtu na rok 2012. A tak žádá vládu o další peníze, celkem 394 milionů.

Nová krev pro ČTÚ (5.9.2012)

Ministr průmyslu a obchodu Martin Kuba navrhne vládě, aby na post člena Rady ČTÚ zvolila právníka Roberta Pelikána. Co by to pro ČTÚ znamenalo?

Je jeden dost, nebo málo? (19.9.2012)

Kromě tří mobilních operátorů se do nadcházející aukce kmitočtů pro mobilní broadband přihlásil už jen jeden další zájemce. Je to málo, jak nyní tvrdí řada médií? Nebo můžeme být rádi, že se vůbec někdo přihlásil?

Data retention si back! (3.10.2012)

Právní úprava uchovávání provozních a lokalizačních údajů byla Ústavním soudem zrušena. Nyní se vrací, formálně po zohlednění nálezu soudu. Co všechno je jinak? Kdy bude nová vyhláška?

K čemu nám bude LTE? (17.10.2012)

Jak se s nástupem technologie LTE změní datové služby, především pokud jde o jejich zpoplatnění? Budou speciální tarify pro LTE, nebo budou datové tarify nezávislé na používané technologii?

První virtuál. Proč až teď? (31.10.2012)

Byl Blesk mobil skutečně prvním, kdo dokázal Telefónice nabídnout takové podmínky, které by byly zajímavé i pro ni? Nebo se Telefónica jen potřebovala s někým domluvit sama, za vlastních podmínek - a hlavně dříve, než jí někdo (regulátor) takovou dohodu nařídí a sám nastaví i její podmínky?

BLESKmobil jako slupka (14.11.2012)

Nový BLESKmobil je vlastně jen značkou, kterou sice vlastní vydavatelství Ringier, ale své služby pod ní poskytuje přímo Telefónica.

Nic není jednouduché! (28.11.2012)

O imageové mediální kampani, kterou mají být propagovány základní registry a jejich přínosy.

V Dubaji o budoucnosti Internetu (12.12.2012)

Konference WCIT (World Conference on International Telecommunications), která se právě koná v Dubaji, má řešit nová pravidla fungování telekomunikací. Místo toho ale řeší spíše otázky Internetu a jeho “ovládnutí”

Rok 2013

Pošlete svá podání znovu! (9.1.2013)

S koncem kalendářního roku došlo k reorganizaci finančních úřadů, a s nimi i ke změnám jejich datových schránek. Jenže v těch starých a rušených někde zůstaly dosud nevyzvednuté zprávy, které již nově nejsou dostupné. A tak finanční úřady vyzývají k opakovanému zaslání takovýchto podání.

Velká hra o úzké pásmo? (23.1.2013)

Aukce kmitočtů pro mobilní sítě stále pokračuje. Ale neméně velký souboj se možná odehrává paralelně s ní, pokud PPF skutečně usiluje o převzetí Telefóniky.

Čeká nás roamingový rozvod (6.2.2013)

Dnes ještě bereme jako samozřejmost, že služby v roamingu nám poskytuje náš “národní” mobilní operátor. Od poloviny roku 2014 to ale bude moci být jinak: poskytovatele roamingu si budete moci vybrat nezávisle na tom, kdo vám poskytuje mobilní služby “doma”

Až nám příště bude Unie něco říkat …. (20.2.2013)

Evropská unie hodně mluvila o potřebě investic do rozvoje broadbandu, jako jedné z mála možností jak posílit naši konkurenceschopnost. V programu CEF (Connecting Europe Facility) měla na tento účel připraveno 9 miliard EUR. Jenže po seškrtání unijního rozpočtu vzala všechna vzletná slova za své a z 9 miliard v CEF-u zbyla pouhá 1miliarda

Poručíme větru, dešti … i mobilním technologiím (6.3.2013)

Evropa dala světu technologii GSM, a stála i u zrodu technologií 3G. Ovšem s technologií LTE jí už ujel vlak - a tak by se nyní ráda pokusila o návrat, alespoň u technologií 5. generace.

Černý telekomunikační pátek (20.3.2013)

V pátek 8.3.2013 regulátor (ČTÚ) oznámil, že ruší aukci na kmitočty pro mobilní sítě - kvůli tomu, že cena se vyšplhala příliš vysoko.

Elektronizace za trest (3.4.2013)

Ani tak silný resort, jakým je vnitro, si netroufnul nařídit datové schránky jako povinné i pro všechny živnostníky. Fakticky ale datové schránky pro živnostníky povinné jsou.

Zbláznili se mobilní operátoři? (17.4.2013)

Mezi našimi mobilními operátory došlo k bleskové cenové válce. Oni sami ale takovouto možnost vylučovali. Připouštěli ji pouze za předpokladu “neracionálního chování” managementu některého z operátorů.

Není virtuál jako virtuál (nebylo publikováno)

O klasifikaci virtuálních mobilních operátorů

Spam v datových schránkách? (29.5.2013)

O tom, jak Česká pošta rozesílal do datových schránek nabídku své služby Datový trezor

Když vás uhání něčí naháněč

O praktikách operátorů, či spíše jimi najatých subjektů, kteří obvolávají zákazníky a často dosti nevybíravě se je snaží všemožné přemlouvat.

Datové schránky jsou s námi již 4 roky (26.6.2013)

K výročí datových schránek, které byly spuštěny k 1.7.2009, a naplno fungují od 1.11.2009

Berete si svůj mobil i na dovolenou? (11.7.2013)

O změnách v roamingu

Na úřad už jen po drátě? (8.8.2013)

Má být komunikace občanů a podnikatelů s veřejnou správou nadále už jen čistě elektronická, nebo má vždy existovat možnost výběru?

Co je neomezený Internet? (8.8.2013)

K diskusi o síťové neutralitě, kterou rozjíždí Český telekomunikační úřad

Povede se aukční reparát? (22.8.2013)

Začíná druhý pokus o aukci kmitočtů pro mobilní sítě. Bude úspěšnější než ten první, který dobře nedopadl?

Máme se trápit digitální kontinuitou? (22.8.2013)

Začíná druhý pokus o aukci kmitočtů pro mobilní sítě. Bude úspěšnější než ten první, který dobře nedopadl?

Povinné datové schránky se odkládají (19.9.2013)

Povinnost elektronické komunikace všech živnostníků s Českou správou sociálního zabezpečení, která by fakticky znamenala povinnost zřídit si datové schránky, se nakonec přeci jen odkládá

Aukce: dva noví, místo jednoho (2.10.2013)

Do druhého pokusu o aukci se nakonec přihlásili všichni tři stávající operátoři (což se čekalo), a hned dva zájemci o roli nového hráče (což se moc nečekalo)

Potřebuje elektronizace restart? (16.10.2013)

Nařízení EU s názvem eIDAS slibuje měnit pravidla fungování elektornických podpisů, značek a časových razítek, stejně jako možnosti elektronické identifikace

Potřebujeme síťovou neutralitu? (30.10.2013)

Co je podstatou sporu o síťovou neutralitu, jaká řešení připadají v úvahu a komu co vyhovuje

Nenaleťte šmejdům po telefonu! (13.11.2013)

Asi nejúčinnější formou boje proti nejrůznějším podvodům by bylo jejich intenzivnější veřejné pranýřování

Wangiri, aneb: jednou a dost (27.11.2013)

Wangiri je nový druh podvodů, páchaných prostřednictvím telefonní sítě. Spočívá v krátkém prozvonění, s cílem přimět někoho, aby zavolal zpět (na draze zpoplatněné číslo).

Povinné datové schránky se znovu odkládají (11.12.2013)

Také pro zaměstnavatele se povinnost elektronické komunikace s ČSSZ o rok odkládá, na počátek roku 2015

Nepříjemná pachuť v ústech (29.6.2011)

Minulý týden se na naší zákonodárné scéně odehrálo něco nebývalého: internetová veřejnost si dokázala vymoci stažení přílepku, který hrozil zavedením faktické cenzury Internetu. Připomeňme si, že se jednalo o zákon řešící problematiku hazardu, a že zákonodárci se v něm rozhodli razantně zakročit proti zahraničnímu hazardu. Jako kdyby chtěli přikázat České poště, že nesmí doručit do tuzemska žádnou zásilku, která by mohla mít cokoli společného s loteriemi či jinými hrami zahraničních provozovatelů. Třeba dopis, který by svým obsahem takovou hru nějak podporoval, nabízel v ní účast, či ji dokonce zprostředkovával.

Jenže to neměla být Česká pošta a blokování se nemělo týkat listovních zásilek. Blokována měla být data, přitékající Internetem do České republiky, a povinnost blokování měli mít „internetoví pošťáci“, přesněji poskytovatelé připojení, alias provideři,  či též ISP. Měli to být právě oni, kdo pod vysokou pokutou – až 10 milionů Kč – měl odpovídat za to, že v oněch datech k nám neproklouzne ani jediný bit, vstřícný k zahraničnímu hazardu.

Co na tom, že něco takového by nutně bylo cenzurou. Navíc nerealizovatelnou, třeba již kvůli možnosti zašifrovat přenášená data tak, aby se po cestě nikdo nedostal k jejich skutečnému obsahu.

Co na tom, že by to prolamovalo jeden z nejzákladnějších principů, díky kterému ani Česká pošta neodpovídá za obsah přenášených zásilek. Konkrétně princip, že třetí strana nenese odpovědnost za činy, nad kterými sama přímou kontrolu (jako pošta nad tím, co napíšete do dopisu, než jej vložíte do obálky a vhodíte do poštovní schránky). Nemluvě již o nějakém listovním (či „přepravním“ tajemství) a podobným věcem.

Podstatné je, že proti návrhu se vzedmula tak silná reakce internetové veřejnosti – a to nejen v médiích, ale určitě i v osobních vzkazech a apelacích na poslance – že i sami předkladatelé posléze seznali, že navrhli pořádnou hloupost. A ve třetím čtení to kupodivu dokázali zaonačit tak, že inkriminované pasáže zase vyjmuli.

Mohlo by se tedy zdát, že alespoň pro Internet vše dopadlo dobře. Nebýt ovšem několika věcí, po kterých zůstává v ústech nepříjemná pachuť.

Tak například již samotné zařazení celého nesmyslného nařízení do zákona, ke kterému došlo jaksi mimo „obvyklé legislativní postupy“. Jednalo se totiž o pozměňovací návrh, vznesený samotnými poslanci na jednání Rozpočtového výboru, mezi prvním a druhým čtením. Takže tento návrh neprošel ani meziresortním připomínkovým řízením, ani Legislativní radou vlády či dalšími instancemi, které mají šanci vychytat případné mouchy, chyby, či přímo vyslovené nesmysly.

Jak tento případ názorně ukázal, právě pozměňovací návrhy, předkládané až na půdě parlamentu, umožňují tyto mechanismy snadno obejít. A pak už stačí jen jeden „dobře mířený“ pozměňovací návrh, aby narušil původní konstrukci nějakého dlouho a pečlivě připravovaného legislativního opatření, nebo jej „úplně zboural“. Případně jej „postavil na hlavu“ a zcela obrátil jeho smysl.

Nebo šlo v tomto případě o něco úplně jiného? Měla být vsuvka, ukládající povinnost blokování určitého obsahu na Internetu, jakýmsi legislativním trojským koněm, který měl zabránit přijetí celého návrhu regulujícího hazard? Měl se záměrně vložený „nehlasovatelný nesmysl“, vzhledem k pravidlům třetího čtení (už zakazujícím další změny, kromě opravy gramatických chyb apod.), stát důvodem proč neměla projít celá navrhovaná právní úprava regulující hazard?

Roamingový paradox (13.7.2011)

Je léto, doba dovolených, a tím i doba, kdy více používáme své mobilní telefony v zahraničí, v rámci roamingu. Všeobecné vnímání roamingu je přitom takové, že jde o sakramentsky drahou věc, kvůli které je třeba se s mobilem v zahraničí pořádně krotit. Tedy alespoň pokud si své telefonní účty platíte sami, z vlastní kapsy. Řada lidí to proto řeší tak, že když někam do zahraničí dojedou, doletí, doplují či jinak v pořádku doputují, svým blízkým to raději oznamují stručnou SMSkou, místo toho aby jim zavolali. Když volání ze zahraničí je přeci o tolik dražší.

Jenže právě tady nastupuje zajímavý paradox: krátký hovor ze zahraničí, v rámci roamingu, může být dokonce levnější, než stejně krátký tuzemský hovor. Když dorazíte třeba do Paříže, Londýna, Říma či kamkoli jinam v EU, může vás krátký hovor domů přijít na méně, než když dorazíte třeba z Prahy do Brna (či kamkoli jinam v tuzemsku) a voláte po ČR. Nevěříte?

Pravdou je, že ceny minutového hovorného se v tuzemsku pohybují v poměrně širokém rozmezí. Třeba u předplacených karet je stále běžná minutová cena mezi šesti až sedmi korunami. A přes pět korun za minutu se běžně dostávají i nižší verze tarifních programů pro soukromé osoby.

Na druhou stranu hovorné v rámci roamingu (v EU) je dnes regulované, v rámci tzv. eurotarifů (aplikovaných povinně, pokud si zákazník sám nevybere něco jiného). A tak za minutu odchozího hovoru (ze zahraničí do ČR) dnes zaplatíte s O2 a s Vodafonem 10,30 Kč i s DPH, a s T-Mobile o haléř více. Jak ale potom může být volání v roamingu levnější, než v tuzemsku?

V tom je právě ten fígl: součástí evropské regulace je i to, že v roamingu si mobilní operátoři nesmí přilepšovat na úkor svých zákazníků takovým způsobem, jakým to dělají doma. Konkrétně jde o to, po jakých intervalech jsou zákazníkovi účtovány ceny hovorného. V tuzemských mobilních sítích je dnes běžnou praxí účtování po celých, byť jen započatých minutách. Pouze Vodafone se pyšní „férovou tarifikací 60+1“, v rámci které účtuje první minutu vždy celou, a teprve pak po sekundách. Vše přesně v duchu hesla, že není až tak podstatné kolik toho zákazník provolá,  jako kolik se mu toho dá naúčtovat.

Dopady se projevují nejmarkantněji právě u nejkratších hovorů: voláte-li třeba jen dvacet sekund, operátor vám stejně naúčtuje první minutu celou. Tedy třeba oněch výše zmíněných šest až sedm korun u předplacenky.

V roamingu si ale mobilní operátoři tento fígl, uměle navyšující jejich výnosy, dovolit nemohou. Evropská unie, ve snaze ochránit zákazníka, povoluje u odchozích hovorů nejvýše tarifikaci  30+1. Tedy nejvýše první půlminutu celou, a pak po sekundách.

Takže když voláte domů odněkud z EU a vejdete se do půlminuty, operátor vám smí naúčtovat jen polovinu minutové ceny. Do 1. července 2011 byla regulovaná minutová cena 11,90 Kč, takže půlminuta vycházela na 5.95 Kč. I to bylo méně než u minutové ceny mezi 6 a 7 korunami, ovšem placené za celou první minutu. No a od 1.7.2011, díky dalšímu snížení regulovaných cen, minutová cena odchozího hovoru v roamingu klesla na již zmiňovaných 10,30 Kč. Což za půlminutu dává 5,15 Kč.

Chcete-li se ale jako zákazník chovat co nejúsporněji, je v roamingu výhodnější nechat si z domova zavolat. Protože regulovaná cena příchozích hovorů je sama o sobě výrazně nižší (od 1.7.2011 je to 3,20 až 3,24 Kč za minutu). A předepsaná tarifikace je zde dokonce 1+1, neboli po sekundách hned od začátku hovoru. Takže zde opravdu zaplatíte jen to, co skutečně provoláte.

Rizikové placení mobilem (27.7.2011)

Banky, karetní společnosti, mobilní operátoři i prodejci v tom mají jasno: mobilní telefon bude platebním prostředkem budoucnosti. Místo naditých peněženek, plných hotovosti a nejrůznějších platebních karet, bude lidem stačit jejich mobil, který tak jako tak nosí všude sebou. A platit s ním bude tak snadné, že už to ani snadnější být nemůže: postačí jej přiblížit k platebnímu terminálu, na vzdálenost několika málo centimetrů. Zbytek už si prodejce vyřídí s vaším bankovním účtem. Samozřejmě za laskavého (ale nikoli bezplatného) přispění řady prostředníků, kteří si z probíhající platební transakce rádi uloupnou svůj díl.  Což je asi ten hlavní důvod, proč na mobilní bezkontaktní platby všichni tak tlačí.

Jenže: je zde ještě druhá strana. Vedle těch, kteří by na mobilních platbách rádi profitovali v roli jejich zprostředkovatelů, jsou zde i ti, kteří by je měli využívat. Tedy zákazníci, kteří by měli svým mobilem platit. A ti se samozřejmě budou ptát nejenom na to, jak je to snadné, ale také na to, jak moc je to bezpečné.

Minulý týden, když odstartoval pilotní provoz bezkontaktních mobilních plateb a zástupci Komerční banky, Citibank, Visa Europe, Telefóniky a Globusu je novinářům předváděli, byli na takovéto otázky dobře připraveni. Že je placení opravdu jednoduché, předvedli opravdu názorně, živou platbou na pokladně. A bezpečnost řešili odkazem na použití stejných mechanismů zabezpečení, jaké se používají u kontaktních i bezkontaktních platebních karet. Včetně povinnosti explicitně potvrdit platbu vyšší než určitý limit, konkrétně 500 Kč.

Na první pohled to zní logicky: v případě mobilu jde skutečně o jinou (a to čistě elektronickou) podobu platební karty, a samotný průběh platby je vlastně úplně stejný. Jenže na druhý pohled už tomu tak není.

Mezi „hmotnými“ platebními kartami a chytrým mobilem je nejméně jeden zásadní rozdíl: platební kartu nepřipojujeme k Internetu, neinstalujeme si na ni nové aplikace, nehrajeme na ní hry a neděláme na ní spoustu dalších věcí, které se svým mobilem naopak děláme. Je to ostatně logické: klasická platební karta, ať již kontaktní či bezkontaktní, je stále ryze jednoúčelové zařízení.

Naproti tomu dnešní mobil je čím dál tím více univerzálním počítačem. Navíc je stále častěji trvale připojen k Internetu. To vše jej činí lákavým terčem pro nejrůznější mobilní malware, ať již v podobě virů, trojských koňů či jiné zlé havěti, za kterou již dávno nestojí nějací amatéři. Dnes jsou to dobře školení, dobře organizovaní a velmi zdatní profesionálové, kteří již dlouho a zcela cíleně útočí na naše počítače, a postupně rozšiřují svůj záběr i na chytré mobilní telefony. A že by si oni nechali ujít tak lákavé sousto, jakým jsou platební karty, uložené v čistě elektronické formě v něčím mobilu? To určitě ne.

Proč to ale zdůrazňují? Ne proto, abych mobilní platby apriorně odsoudil jako z principu nepoužitelné, z důvodu jejich (ne)bezpečnosti. Jde mi o něco jiného: o to, že elektronické platební karty v mobilu budou muset být zabezpečeny lépe a dokonaleji než jednoúčelové platební karty, protože také budou vystaveny větším rizikům. Stejně tak musí být prezentována i jejich bezpečnost vůči potenciálním budoucím uživatelům, mají-li k nim získat důvěru a používat je: ne jako „srovnatelná s jednoúčelovými kartami“, ale vyšší, odpovídající většímu ohrožení. A to včetně rozložení rizika zneužití, které existuje už z principu u každého platebního mechanismu: mělo by být rozumně rozloženo mezi banku a jejího zákazníka. Ne uvaleno celé jen na zákazníka, zatímco banka bude skoro vždy „z obliga“.

Když se válčilo o Internet (10.8.2011)

Dvacet let. Přesně tolik času uběhlo od okamžiku, kdy byla zpřístupněna historicky první webová stránka na tehdejším Internetu. A jelikož toto výročí spadlo přímo doprostřed okurkové sezóny, média se ho ráda chytila a věnovala mu zvýšenou pozornost.

Našli se dokonce i tací, kteří si spletli web s Internetem a oslavovali 20. narozeniny Internetu jako takového. Ačkoli jde o poměrně zásadní omyl a mezi webem (službou World Wide Web) a Internetem rozhodně neplatí rovnítko, jde o omyl docela příznačný. Web totiž v prostředí dnešního Internetu natolik dominuje, že řada lidí skutečně může mít tendenci ztotožňovat jej s Internetem samotným.

Ne vždy tomu tak ale bylo. Před oněmi 20 lety, kdy World Wide Web (zkráceně jen web) vznikal, rozhodně neměl takovou pozici, jakou má dnes. Zpočátku ho znala a používala pouze uzavřená komunita fyziků vysokých energií, pro jejichž potřeby byl vytvořen, a teprve s postupem času se dostával do povědomí širší uživatelské veřejnosti.

Jenže: onou „širší uživatelskou veřejností“ byli počátkem devadesátých let minulého století především akademičtí uživatelé a lidé z oblasti vědy z výzkumu. A ti tolik nedali na „vnější vzhled“, ale zajímala je spíše efektivita a funkčnost aplikace. Navíc pro ně nebylo problémem zvládnout specifika ovládání více různých aplikací, často i dosti kryptických, vyžadujících zadávání složitých a přesně formulovaných příkazů.

I díky tomu mohl být tehdejší svět Internetu plný různých úzce specializovaných služeb, které vůbec nebylo jednoduché naučit se a umět ovládat. Pro zpřístupnění informací se tehdy asi nejvíce používala služba Gopher, a pro vyhledávání v jejích nabídkách služba Veronica. Pro plnotextové vyhledávání v dokumentech byla k dispozici služba WAIS, pro vyhledávání souborů sloužila služba Archie, pro psanou komunikaci v reálném čase (dnes bychom řekli jednoduše: chat) zde byla služba IRC atd.

Zanedlouho ale došlo k poměrně výrazné změně: do té doby výhradně akademický Internet se začal otevírat komerčnímu využití, a tím i masám „komerčních“ uživatelů. A od těch již nebylo možné očekávat, že se přizpůsobí Internetu a jeho fungování. Ani že budou ochotni pracovat s velkým počtem úzce specializovaných služeb, a že zvládnou jejich často dosti složité ovládání. Pro ně bylo nutné to udělat naopak: přizpůsobit Internet a jeho služby jejich potřebám.

No a právě zde se naskytla velká příležitost pro World Wide Web. To, co nabízel, totiž dokázal prezentovat ve velmi „sexy“ podobě, v líbivém a graficky bohatém provedení, v barvách, s animacemi a dalšími líbivými „pozlátky“. Že přitom spotřeboval mnohem více zdrojů? Že vyžadoval výkonnější počítač a rychlejší připojení, než jiné služby? Co na tom, vždyť to vlastně bylo jen dobře, alespoň z pohledu dodavatelů všech těchto komodit. Přeci jim to generovalo poptávku.

A co z pohledu samotných uživatelů? I pro ně se řada věcí zjednodušila. Díky webu už se nemuseli učit žádnému kryptickému ovládání, složitým příkazům a podobným věcem. Stačilo jim, a dodnes stačí, pouze ukázat prstem na to, co chtějí. S dnešními dotykovými obrazovkami to platí dokonce doslova, a není ani nutné se učit správně držet myš.

A tak web (plným jménem World Wide Web) doslova válcoval konkurenci a postupně odrovnával jednu konkurenční službu za druhou. Schválně, říká vám ještě něco třeba služba Gopher, se kterou zpočátku soupeřil asi nejvíce? Tušíte, že ještě v roce 1995 bylo v České republice více serverů služby Gopher, než serverů služby World Wide Web?

Když každý radí něco jiného …. (24.8.2011)

Světových prvenství, ke kterým se Česká republika může právem hlásit, není zase až tak mnoho. Ale datové schránky k nim patří určitě. Protože do tak rozsáhlého dobrodružství v dosud neprobádaných vodách, a to na reálných lidech a reálných kauzách, se dosud nikde jinde neodvážili jít. Natož v takové podobě, která je povinná a závazná například pro všechny firmy, stejně jako státní instituce. A dobrovolná jen pro fyzické osoby.

Jenže, a to je právě to příznačné: ani dva roky po spuštění datových schránek nejsou vyjasněny některé základní aspekty jejich fungování. Jako třeba dopady situace, kdy máte datovou schránku, ale úřady to vesel e ignorují a doručují vám hezky po staru, listovní poštou.

Že se to stává, není až tak překvapivé: lidé občas chybují, natož pak úředníci. Podstatné ale může být něco jiného: jaký je účinek takového doručení, které správně mělo být provedeno skrze datovou schránku, ale ve skutečnosti bylo (nesprávně) realizováno klasickou poštou? Je takové doručení platné, ve smyslu aplikace různých právních lhůt, které začínají běžet okamžikem doručení? A co fikce doručení, která říká, že doručeno je do 10 dnů, i když si zásilku sami nepřevezmete?

Uvědomme si, že i takovéto věci dnes mohou rozhodovat o bytí a nebytí. Třeba o možnosti včasného odvrácení exekuce, podání odporu k platebnímu rozkazu apod.

Řada lidí si nechala zřídit datovou schránku (pro fyzickou osobu) dobrovolně a z vlastní vůle právě proto, aby se jim nestávalo, že něco důležitého propásnou. Jenže: co když se na řádné fungování datových schránek skutečně spolehnou, a ono „něco důležitého“ jim jako naschvál přijde klasickou listovní poštou, místo do datové schránky?

Vědomí, že je to chyba a že by se to stávat nemělo, jim moc nepomůže. Co v takovéto situaci potřebují, je jednoznačná a závazná odpověď na otázku, zda je chybně provedené doručení platné, či nikoli. A zda při něm také platí desetidenní fikce doručení, pokud si zásilku nepřevezmete. Protože v návaznosti na to platí, nebo neplatí konkrétní důsledky doručení, běží lhůty atd.

Jenže: takováto odpověď neexistuje. V závazné podobě ji může poskytnout pouze soud – ale to dosud žádný neučinil. Existují pouze nezávazné výklady a stanoviska, a ty si bohužel protiřečí.

Jeden výklad pochází od poradního sboru ministra vnitra ke správnímu řádu. Ten se věcí zabýval již koncem roku 2009 a ve svém stanovisku č. 86 dospěl k následujícímu závěru: když je zásilka odeslána listovní poštou (místo do datové schránky, jak by správně měla), a příjemce si ji (sám, dobrovolně) převezme, pak je řádné doručeno a nastávají  právní  účinky doručení. Ale pokud si příjemce zásilku nepřevezme, fikce doručení po 10 dnech se neuplatní.

Nedávno mi ale jeden rozezlený čtenář poslal opačné stanovisko, které dostal od oficiální poradny k datovým schránkám, provozované Českou poštou (na adrese http://www.datoveschranky.info/eporadna/). Potkala ho totiž právě popisovaná situace, a tak se pídil po jejích dopadech.  A z poradny mu odpověděli, že i když odesilatel (orgán veřejné moci) udělá chybu a zásilku místo do datové schránky pošle listovní poštou, fikce doručení se tak jako tak uplatní.

Takže když se spolehnete na svou datovou schránku, jste třeba někde daleko a ke své listovní poště se do 10 dnů nedostanete, chyba úřadu vás může dostat do pěkných problémů. A prý že pokud se to příjemci nelíbí, může si stěžovat u nadřízeného orgánu toho, kdo mu zásilku poslal nesprávně.

No, neměli bychom spíše dotlačit toho, kdo datové schránky zavedl (a zakotvil v zákoně), aby už laskavě (a jednoznačně) domyslel všechny jejich aspekty a dopady?

Nikoho dalšího sem nepouštějte! (7.9.2011)

Minulý týden se bez větší publicity odehrála docela významná událost na našem trhu elektronických komunikací. To když se Ministerstvo průmyslu a obchodu, spolu s Českým telekomunikačním úřadem, konečně vyjádřilo ohledně toho, jak si představují budoucí aukci kmitočtů pro mobilní sítě.

Jen si stručně připomeňme, o co vlastně jde: díky přechodu z analogového na digitální televizní vysílání se uvolní určité frekvence v pásmu 800 MHz, představující tzv. digitální dividendu. Mobilním operátorům se právě tyto kmitočty velmi hodí, a to pro pokrývání rozsáhlejších a méně obydlených oblastí, za účelem poskytování služeb mobilního Internetu. Ale nejen to: aukce bude i o další kmitočty, v pásmech 1800 MHz a 2600 MHz, které dosud zůstaly volné.

Celkově vzato je to možná poslední příležitost, kdy mobilní operátoři mohou získat nějaké další frekvence, které jsou doslova životodárnou mízou pro jejich mobilní sítě. Takže se asi nelze divit, jak moc se na to naši stávající mobilní operátoři těší -až si mezi sebou rozeberou to, co ve frekvenčním spektru ještě zbývá. A tím na hodně dlouhou dobu zafixují i situaci na celém našem mobilním trhu.

V jejich zájmu je pochopitelně i to, aby se mezi ně nevklínil nějaký nový hráč. Vždyť by jim mohl začít konkurovat! Pokud by byl dostatečně dravý, mohl by dokonce rozhýbat i značně stojaté vody mobilních služeb pro rezidenční zákazníky, které jsou ve srovnání se zahraničím notně předražené. Přitom právě ony jsou zdrojem asi největší části oněch báječných výnosů a zisků, které „naši“ mobilní operátoři odvádí svým zahraničním matkám.

Až dosud přitom měli naši mobilní operátoři jistotu, že jim nikdo další konkurovat nebude. I když by dostupné frekvence v „původních“ pásmech 900 MHz a 1800 MHz umožňovaly působení dalších operátorů (důkazem budiž situace v zahraničí, kde se o stejně frekvence podělilo více operátorů), naše vláda jim vyšla vstříc a dveře dalším zájemcům zavřela. Byla to konkrétně vláda Miloše Zemana, která v roce 2001 svým usnesením (č. 942 ze 17. září 2001) odsouhlasila snížení do té doby uvažovaného počtu čtyř 3G/UMTS licencí jen na tři. To pak bylo i argumentem, kterým se v dalších letech zaštiťoval Český telekomunikační úřad, když dosud volné frekvence v pásmech 900 MHz rozdal stávajícím mobilním operátorům. Místo toho, aby je využil, spolu s dalšími volnými frekvencemi, pro čtvrtého operátora.

V současné době, kdy se hraje o kmitočty z digitální dividendy, se možnost vstupu nového hráče dostává znovu na přetřes. Zájemci by nejspíše byli, ale rozhodující pochopitelně budou konkrétní podmínky aukce, a také tzv. rozvojová kritérii. Právě jejich návrh byl minulý týden zveřejněn.

Ačkoli ještě nejsou definitivní, ale bude se o nich teprve diskutovat, již dnes si je dovolím zhodnotit takto: vstup nového hráče nezakazují, ale také nijak neusnadňují. Zejména odmítnutím principu, že by měl být nějak zohledněn rozdíl mezi již etablovanými operátory a případným novým hráčem. Místo toho se prosadil opačný princip: všichni mají mít stejné výchozí podmínky. Bez ohledu na notný náskok stávajících hráčů.

Tento náskok přitom nespočívá zdaleka jen v existenci již vybudované infrastruktury, ale zejména v „obsazení trhu“ a akvizici zákazníků. Je totiž značný rozdíl mezi tím, jak si udržet stávajícího zákazníka a jak ho přebrat konkurentovi.

Komu zvolený přístup vyhovuje a kdo loboval za jeho prosazení, není těžké si domyslet. A jaké to nejspíše bude mít důsledky, se také dá snadno uhádnout.

Moje důvěra ve vašich rukou? (21.9.2011)

Bezpečností v celém on-line světě nedávno otřásla nepříjemná událost: nizozemská certifikační autorita DigiNotar byla napadena útočníkem, kterému se podařilo nechat si od ní vystavit celou řadu (podvržených) serverových certifikátů. A jeden z nich byl následně zneužit k získání přihlašovacích údajů (jmen a hesel) opravdu velkého množství internetových uživatelů v Iránu.

Na vysvětlenou: serverový certifikát (označovaný také jako SSL certifikát) lze připodobnit k občanskému průkazu, kterým se v on-line prostředí (na Internetu) prokazuje webový server, a současně dokazuje, že je skutečně tím, za koho se vydává. Kromě jiného to chrání i před hrozbou tzv. phishingu, kdy se nějaký podvodný server vydává za jiný (pravý), s cílem získat od uživatele jeho přihlašovací údaje (třeba k bankovnímu účtu, k poštovní schránce apod.).

Svým způsobem to funguje obdobně, jako když vám ve fyzickém světě zaklepe někdo neznámý na dveře a bude po vás chtít nějaké vaše údaje. Pokud se s ním vůbec budete vybavovat, ze všeho nejdříve si budete chtít ověřit jeho identitu. Nejspíše prostřednictvím občanského průkazu, nějakého služebního průkazu apod.

Teď si ale představte, že vám dotyčný předloží průkaz, který byl vydán takovým subjektem, o jakém jste dosud vůbec neslyšeli. Může být důvěryhodný, ale také nemusí – a vy opravdu nevíte.

V reálném světě se s průkazem od vám neznámého vydavatele nejspíše nespokojíte. A pokud dotyčný nebude schopen předložit jiný průkaz, od vydavatele kterému důvěřujete, nebudete důvěřovat ani tomu, který klepe na vaše dveře.

Vraťme se ale zpět do on-line světa. Zde to „chodí“ jinak: váš webový browser, stejně jako další programy, má pro obdobné situace v sobě zabudován „názor“ svých výrobců: ti mu dopředu řekli, kterým certifikačním autoritám má být důvěřováno a kterým ne. Jinými slovy: váš browser, ale i další programy, se při hodnocení serverových certifikátů (průkazů) od konkrétních certifikačních autorit (vydavatelů) neřídí ani tak vašim názorem, ale názorem svých autorů, resp. výrobců. Vy pochopitelně máte možnost jejich názor korigovat, a již vyjádřenou důvěru nějaké konkrétní autoritě zase odejmout. Tedy: pokud víte jak na to, a pokud to je ve vašich silách (například v rámci operačního systému MS Windows to může vyžadovat dosti pokročilé znalosti). A samozřejmě pokud vůbec víte, že k něčemu takovému – jako že někdo jiný za vás vyjadřuje vaši důvěry – vůbec dochází.

Pravdou je, že na jednu stranu je dosavadní řešení praktické: běžný uživatel se nemusí o nic starat, natož pak sám něco dělat. Jenže pak se také nesmí divit následkům. Jaké mohou být, ukázalo právě nedávné napadení certifikační autority DigiNotar: i tato autorita byla mezi těmi, kterým výrobci softwaru udělili svou důvěru. Takže když se pak někdo prokázal (podvodně vystaveným) certifikátem od této autority, programy jej automaticky považovaly za důvěryhodný – a celý útok, provedený pomocí těchto certifikátů, mohl být úspěšný.

Následně snad všichni výrobci relevantních programů připravili a začali šířit svou vlastní „záplatu“, skrze kterou zase odňaly důvěru napadené autoritě Diginotar. Nebylo by ale spíše na místě obrátit princip? Změnit věci tak, aby svou důvěru vyjadřoval sám uživatel? Už to pro něj sice nebude tak pohodlné jako dosud, a bude pro to muset něco udělat sám. Ale třeba si pak začne svou vlastní bezpečnost více cenit. A snad ho to také přesvědčí, že jeho vlastní bezpečnost by měla být primárně jeho starostí, a nikoli starostí někoho jiného. Právě na to už je nejvyšší čas.

Já chci virtuála! (5.10.2011)

Tak už si toho všimli i poslanci. A čeho? Nu, toho, že v České republice jsou mobilní služby podstatně dražší, než jinde.

Dosud to na svých peněženkách pociťovali především samotní uživatelé. Poslední dobou na to stále častěji upozorňují i média, odborná i ta masovější. Nyní to potvrdil i průzkum, který si nechal zpracovat nový předseda sněmovního Podvýboru pro elektronické komunikace a ICT průmysl Jan Husák, a i on uvěřil: podle něj jsou naše ceny až šestkrát, či někdy dokonce až třináctkrát vyšší, než třeba v telekomunikačně vyspělejším Rakousku.

Zbývá snad už jen ten, komu je za to všechno přisuzován největší podíl viny: Český telekomunikační úřad. Ten nás ještě nepříliš dávno přesvědčoval, skrze svá umně zpackaná srovnání, že voláme za zcela průměrné ceny, ne-li dokonce levněji než v zahraničí. Ale i zde se určité „ledy“ pohnuly. To když předseda Rady ČTÚ nedávno v jednom rozhovoru připustil, že to může být benevolencí samotných uživatelů: prý jsou ochotni platit za mobilní služby vyšší ceny než v zahraničí.

Tak vidíte, nakonec si za to můžeme sami. ČTÚ jistě chtěl, abychom dostávali co nejlepší služby za co nejpřijatelnější ceny – ale když viděl, že to vlastně nechceme a raději chceme platit co nejvíce, zachoval se podle toho: sám a dobrovolně se zbavil toho nástroje, který k tlaku na operátory měl. Teď už bez ironie: chybou bylo, že ČTÚ prohlásil za dostatečně konkurenční tzv. relevantní trh s mobilní originací. Tedy trh s výběrem „přes koho volat“. A tím, že tak učinil, se ČTÚ zbavil i standardní možnosti, jak do tohoto trhu nějak regulačně zasahovat.

Teď, když už si následků všimli i poslanci, volají po nápravě také oni: „To je neakceptovatelné a je zjevné, že by měl Český telekomunikační úřad zasáhnout.“ Jenže jak by měl zasáhnout?

I tady mají poslanci jasno: pomůže aukce nových kmitočtů, uvolněných skončením analogového televizního vysílání. Prý stačí jen to, aby podmínky byly rovné a transparentní – a už tím bude dosaženo maximálního efektu, kterým je snížení cen a zavolání a Internet v ČR.

Také bych chtěl být takovým optimistou. Pesimista ve mně to vidí tak, že situace na trhu už zašla příliš daleko. Že rovné a transparentní podmínky aukce nových kmitočtů zajistí tak leda to, že žádný ze stávajících tří operátorů nepřechytračí ty ostatní, a o nové kmitočty se podělí víceméně rovným dílem. Nic víc.

V ideálním případě se nebude dělit na třetiny, ale na čtvrtiny, když si z nového koláče přijde ukousnout ještě někdo nový, kdo si na šťavnatých výnosech od českých uživatelů dosud nepochutnával. Ale proč by měl dobrovolně rozpoutávat nějakou cenovou válku, když i on sám bude její obětí? Navíc jeho by tato válka bolela asi nejvíce, protože bude muset nejprve investovat nemalé peníze, než vůbec dostane šanci získat nějaké zpět.

Takže jaké je řešení? Možná je přeci jen pravdou to, že vina je na straně uživatelů: že nedokázali dotlačit své operátory k přijatelnějším cenám. Ostatně, firemním zákazníkům se to již daří, a nepotřebují na to ani nové kmitočty, ani čtvrtého operátora, ani ČTÚ. Jenže co mají dělat všichni ti ostatní?

Problém je v tom, že u nás chybějí (řádní) virtuální operátoři, kteří by agregovali poptávku i od nefiremních zákazníků, a dokázali vybojovat serióznější ceny i pro ně. A to je potřeba napravit. Umožnit vznik řádných virtuálních operátorů!

eGon se stěhuje do elektronického města (19.10.2011)

Pamatujete se ještě na EGONA? Tedy: ne Egona, ale eGona? Na onoho panáčka převážně oranžové barvy, který je symbolem českého eGovernmentu? Jehož prsty jsou CzechPointy, mozkem základní registry, srdcem zákon o eGovernmentu a oběhovou soustavou KIVS, alias komunikační infrastruktura veřejné správy?

Koncem roku 2006, na jedné z tiskových konferencí na tehdejším ministerstvu informatiky, ho před zraky přítomných novinářů poprvé namaloval, a to vlastnoručně, sám šéf tohoto resortu. Byl jím tehdy už Ivan Langer, dokonce v unikátní dvojroli: byl ministrem informatiky a současně i ministrem vnitra. A i to souviselo s tím, co měl panáček eGon reprezentovat: zcela novou koncepci eGovernmentu, kterou už tehdy Ivan Langer se svými lidmi plánoval.

Realizovat tuto koncepci ale již připadlo resortu vnitra, protože resort informatiky byl záhy úspěšně zrušen – a problematika eGovernmentu přešla právě na vnitro. To se mu začalo věnovat opravdu velmi aktivně, s vervou silového resortu zvyklého rozkazovat, nikoli diplomaticky vyjednávat. A tak právě v tomto duchu také vznikla nová koncepce eGovenrmentu, symbolizovaná panáčkem eGonem: koncepce velmi centralizovaná, ve které vše diriguje jeden resort (pochopitelně vnitro), zatímco ostatní resorty raději neremcají a nehrají si na svém písečku, ale spolupracují a táhnou s vnitrem za jeden provaz.

Důsledky jsme již pocítili, v podobě fungujících CzechPointů a nepříliš nedotažených datových schránek. Ovšem ty největší změny nás teprve čekají, již v polovině příštího roku: do ostrého provozu budou spuštěny základní registry. A ke stejnému datu budou muset být „překopány“ všechny agendy ve veřejné správě, aby se základními registry dokázaly pracovat. Neb tak jim velí zákony, vycházející z centralizované koncepce symbolizované eGonem.

Jenže situace na vnitru se v mezidobí změnila. Jeho „důraz“ na eGovernment vzal za své, když převládly úplně jiné, pro tento resort přeci jen tradičnější priority. Ostatní resorty, ale třeba i samosprávné kraje, to rychle vycítily a znovu se vrátily k hraní na vlastním písečku. Což v praxi obnáší znatelně vyšší náklady, když si to samé dělá každý znovu, jen za sebe a jen pro sebe. Třeba když si každý kraj i každý resort buduje svá vlastní datová centra, místo toho aby se realizovalo jedno centrální řešení, používané všemi.

Jenže právě vyšší náklady jsou tím, co v dnešní době, volající po úsporách, není to pravé ořechové. A tak se zrodila nová koncepce, kterou nyní začíná prosazovat Rada vlády, konkrétně ta pro konkurenceschopnost a informační společnost. Je to už koncepce decentralizovaná, stavějící na paralele s městem – které buduje svou infrastrukturu společně a poskytuje své služby jednotně pro všechny své obyvatele.

Novou vizí českého eGovernmentu je tak elektronické město, ve kterém všichni, i jednotlivé městské části, využívají společnou městskou infrastrukturu a společné služby, místo toho aby si budovaly své vlastní.

Aby to ale fungovalo, musí se změnit mentalita i styl: místo dosavadního nařizovaní a „protlačování silou“ je třeba jemné diplomacie, a to na všech stranách. Takže i eGon se musí nastěhovat do elektronického města a i on se musí stát kolektivním hráčem, místo dosavadního sólisty.

Rozjedou se „soukromoprávní“ datové zprávy? (2.11.2011)

Datové schránky, a jimi přenášené datové zprávy, jsou v povědomí širší veřejnosti spojeny s „úředním stykem“. Tedy s komunikací, kterou lze označit jako veřejnoprávní. Ať již se jedná o komunikaci mezi úřady navzájem, či o komunikaci úřadů vůči firmám, podnikatelům i soukromým osobám, a také komunikaci v opačném směru.

Jenže už nějaký ten pátek je možné využívat datové schránky i k takové komunikaci, která má charakter soukromoprávní. Tedy ke komunikaci mezi firmami navzájem, či mezi občanem a firmou, a dokonce i mezi občany navzájem. Umožňují to tzv. Poštovní datové zprávy, jejichž odesílání je – na rozdíl od „veřejnoprávních“ datových zpráv – hrazeno přímo odesilatelem, a nikoli ze státního rozpočtu.

Poštovní datové zprávy, coby „soukromoprávní“ prostředek komunikace, by se daly využít k řadě věcí. V zásadě ke všemu, co se dnes v rámci soukromoprávní komunikace řeší „na papíře“ a prostřednictvím doporučených dopisů či zásilek do vlastních rukou – a nyní by se dalo řešit i elektronicky. Jenže: neřeší se, až na opravdu vzácné výjimky.

Důvodem možná není ani tak vysoká cena za jednu Poštovní datovou zprávu, či negativní vnímání datových schránek jako takových, ze strany širší veřejností. Hlavní překážkou se zdá být něco jiného: dobrovolnost převzetí. Naši zákonodárci to totiž vymysleli tak, že když někdo někomu pošle nějakou „soukromoprávní“ datovou zprávu (tedy: Poštovní datovou zprávu), záleží na libovůli příjemce, zda ji převezme či nikoli, a také kdy. Musí totiž její převzetí explicitně potvrdit. A to může, ale také nemusí udělat, podle svého vlastního uvážení.

Z pohledu odesilatele je to docela fatální: pokud potřebuje příjemci poslat něco důležitého (když už k tomu použije Poštovní datovou zprávu), nemá vůbec jistotu, zda příjemce bude chtít zprávu vůbec převzít. A také kdy. Pak asi skutečně nemá cenu to vůbec zkoušet – a je jistější (i rychlejší) raději volit klasickou listovní zásilku.

Že to „není vymyšleno dobře“ už ale došlo i zákonodárcům, kteří již přijali úpravu, formou novely příslušného zákona (č. 300/2008 Sb.). Ta nabude účinnosti ještě tento měsíc, konkrétně 29. listopadu, a zcela odstraní dosavadní potvrzování doručení, ponechané na libovůli příjemce. Nově to tedy bude tak, že „soukromoprávní“ (alias: Poštovní) datová zpráva bude doručena okamžikem, kdy se příjemce poprvé přihlásí do své datové schránky. Stále ale – na rozdíl od „veřejnoprávních“ datových zpráv – zde nebude platit 10 denní fikce doručení.

Navíc dojde ještě k jedné změně, a to ve způsobu placení: nově bude existovat něco jako „odpovědní zásilka“, kdy odpověď na datovou zprávu bude hradit ten, kdo poslal první zprávu.

Budou ale tyto změny postačovat k tomu, aby se možnost soukromoprávní komunikace přes datové schránky skutečně „rozjela“? I když na datové schránky často nadáváme a kritizujeme řadu jejich nedořešených aspektů, jednou už jsou tady a mají i své přednosti. Tak proč je nevyužívat?

Intenzivnější „soukromoprávní“ využití datových schránek by navíc mohlo i uspíšit řešení oněch dosud nedořešených aspektů. Jako třeba to, jak správně pracovat s elektronickými dokumenty v delším časovém horizontu. Protože to je asi tou největší neznámou v celém procesu elektronizace, spuštěném datovými schránkami.

ČTÚ už nebude soudit (16.11.2011)

Český telekomunikační úřad je širší veřejností vnímán jako telekomunikační regulátor. Jako ten, kdo by se měl starat o fungování telekomunikačního trhu, a řešit i případné spory mezi operátory. Již méně se ale ví, že ČTÚ také fušuje do řemesla soudům: řeší totiž i spory mezi operátory a jejich zákazníky, které se týkají peněžitého plnění. Nejčastěji jde o nezaplacené účty za telefon, které operátoři vymáhají po svých zákaznících.

Tzv. účastnické spory o peněžitá plnění, jak se sporům kolem zaplacených účtů říká, by správně měly řešit soudy. Tedy alespoň podle zdravého rozumu a podle toho, jak je tomu v jiných odvětvích. Jenže v telekomunikacích se vše historicky vyvinulo jinak: zákon o elektronických komunikacích (ve svém §129) dodnes vytváří výjimku a agendu sporů o účastnická plnění svěřuje regulátorovi, nikoli soudům.

Navíc zde dochází ještě k jednomu paradoxu: ona výjimka, která spory svěřuje regulátorovi a nikoli soudům, se týká pouze služeb elektronických komunikací, a nikoli dalších služeb, které se také mohou objevit na vašem telefonním účtu. Třeba když si koupíte SMS jízdenku, už to není služba elektronických komunikací, ale služba jiná, která spadá pod jiný zákon – a řešení případného sporu pak nepřísluší regulátorovi, ale už soudu. Když pak svůj účet včas nezaplatíte a operátor začne jeho zaplacení vymáhat, mohou vzniknout hned dva spory: jeden řešený před regulátorem, který se týká služeb elektronických komunikací, a druhý před soudem, který se týká oněch dalších služeb, jako jsou třeba ony SMS jízdenky.

To je pochopitelně voda na mlýn mladému a vysoce dynamickému průmyslu exekucí, který zde už tuší svou příležitost. Vlastně příležitost dvojnásobnou, protože vymáhání nedoplatků za oba druhy služeb se může ubírat samostatnými cestami. Každá z nich pak může být ještě umně znásobena tím, že případná plnění za více měsíců se řeší odděleně, jako samostatné případy, po jednotlivých měsících.

Primární problém ale není ani tak v exekucích, jako v lidech, kteří stále častěji neplatí své účty. Dokazuje to i statistika: zatímco v roce 2008 bylo k řešení sporů o peněžité plnění zahájeno přes 73 tisíc správních řízení, v roce 2010 to bylo již 142 tisíc. Tedy prakticky dvojnásobek. A vzhledem ke znovu nastupující krizi lze čekat, že toto číslo ještě poroste.

Činit se tedy musí i Český telekomunikační úřad, který by měl tento nárůst zvládat. Jenže: tak úplně jej nezvládá. V tom počtu lidí, který na to má (111), přestává stíhat. A tak se nevyřešené spory hromadí a překračují se zákonné lhůty pro jejich vyřízení. To pak otevírá další Pandořinu skříňku: objevují se žaloby na náhradu škody za nečinnost ČTÚ (za nevydání rozhodnutí ve stanovené lhůtě) - a jejich počet začíná doslova explodovat. V roce 2010 bylo takových žalob podáno 50, v prvním pololetí 2011 již 105, a jen za červenec 2011 na 600! Jejich úspěšné uplatnění by fakticky znamenalo, že dlužné částky budou zaplaceny ze státního rozpočtu.

Právě toto byl – alespoň podle mého názoru – hlavní důvod, který v nedávných dnech přiměl vládu změnit její původně odmítavý názor a odsouhlasit návrh na převedení celé popisované agendy na soudy. Tak, jak se o to již delší dobu snažil i sám Český telekomunikační úřad, ve snaze se této agendy zbavit.

Jenže: nebude to jen příslovečný přechod z bláta do louže? Budou již dnes přetížené soudy výrazněji rychlejší, než Český telekomunikační úřad?

Cesta ke kybernetické bezpečnosti bude ještě dlouhá (30.11.2013)

Tak už se chystá další nový úřad. Už se ví, že bude sídlit v Brně, a měl by mít rozpočet kolem 60 milionů ročně. Ale zatím se ještě neví, jak přesně bude fungovat. Je to známo jen rámcově: bude pomáhat při ochraně před kybernetickými útoky. Mělo by se jednat o Národní centrum kybernetické bezpečnosti, jak ho pojmenovává vládní usnesení, které jeho vznik požaduje. Ale s jakými pravomocemi bude fungovat, co konkrétně si bude moci dovolit a co ne, či za co bude odpovídat, musí nejprve vymezit zákon (o kybernetické bezpečnosti). A ten musí teprve vzniknout.

To, že se takový zákon připravuje, je samo o sobě potřebným krokem vpřed. Protože dosud se o kybernetickou bezpečnost mělo starat ministerstvo vnitra – ale fakticky moc nestaralo. Sice rozjelo určité přípravné kroky, ale nebylo schopné je dotáhnout do zřízení orgánu, který by se systematicky staral o kybernetickou bezpečnost systémů, spadajících pod státní správu. Což mi vzhledem k elektronizaci stále většího počtu klíčových agend a jejich přesouvání na Internet (namátkou: datové schránky, CzechPointy, KIVS, nově základní registry) přijde více než na pováženou. A jako štěstí pak to, že se do takovýchto „terčů“ dosud nikdo pořádně „nestrefil“.

Ministerstvo vnitra se ale své „kyberneticko-bezpečnostní horké brambory“ nedávno úspěšně zbavilo, když celou problematiku předalo Národnímu bezpečnostnímu úřadu (NBÚ). A ten dostal za úkol vybudovat nový úřad (ono Národní centrum), aktualizovat dosavadní Strategii pro oblast kybernetické bezpečnosti, a připravit věcný záměr zákona o kybernetické bezpečnosti, který by (mimo jiné) nastavil základní mantinely pro fungování nového úřadu i celého systému kybernetické bezpečnosti v ČR.

NBÚ záhy udělal první, a z mého pohledu velmi rozumný krok: svolal si zástupce většiny významných hráčů z veřejné i privátní sféry, a začal se ptát na jejich představy a názory. Jeho lidé ale moc neuměli kočírovat vzniklou diskusi, takže ta se brzy rozjela do ztracena. Ale i tak ukázala na několik nepříjemných problémů.

Třeba na to, že se začíná jakoby „na zelené louce“. Jako kdyby dosud neexistovalo vůbec nic, na co by mělo smysl navázat - vůbec žádné zkušenosti a vůbec nikdo, kdo by se kybernetickou bezpečností dosud nějak zabýval. Také se začalo úplně od základů linkovat celé hřiště, neboli zvažovat, jak vlastně řešit bezpečnost systémů v působnosti veřejné správy a jak těch v soukromé sféře, i v čem a jak se mají lišit. Má vzniknout vládní CERT (Computer Emergency Response Team), sloužící veřejné správě a fungující podle striktnějších pravidel, zakotvených přímo v zákoně? A vedle něj národní CERT, pro soukromou sféru a nejširší veřejnost, fungující na konsensuálním základě? Tedy na bázi dobrovolné spolupráce? Nebo to koncipovat nějak jinak?

Dalším problém vidím v tom, že nový zákon začíná vznikat stylem „od právníků k praxi“. Tedy že právníci nejprve něco připraví, a pak teprve se ptají na názor lidí z praxe, jejichž činnost by se tímto návrhem měla řídit. To už se párkrát vymstilo a ukázalo jako neschůdné. Jak to dopadne zde, se teprve ukáže.

Ale jedno výrazné pozitivum na celé věci vidím už dnes: snad všichni aktéři příprav nového zákona, včetně politiků, se velmi bojí toho, aby nebyli nařčeni z pokusů nějak regulovat Internet. To bychom jim rozhodně neměli vyvracet! Protože strach je asi to jediné, na co dnešní politici a „lidé u kormidla“ opravdu dají.

60+60 není jako 1+1 (14.12.2011)

Jedna stará telekomunikační moudrost praví, že není důležité, kolik toho zákazník provolá, či kolik jiných služeb zkonzumuje. Důležité je, kolik se mu toho dá naúčtovat.

Naši mobilní operátoři (ale i ti pevní) tuto moudrost pochopitelně dobře znají, a tak se podle ní také chovají. Takže když například voláte jen krátce, třeba 20 sekund, naúčtují vám 60 sekund, neboli celou minutu. A tu pak také skutečně zaplatíte. Že je to třikrát více, než kolik jste skutečně provolali?

Nedávno na tuto skutečnost upozornilo občanské sdružení spotřebitelů Test, které na webu provozuje webovou kalkulačku: do ní zadáte kolik a jak provoláte, a ona vám vypočítá, o kolik si na vás operátoři „přilepšili“ jen tím, že vám místo skutečně provolaného času účtují rovnou celé minuty.

Jelikož tato kalkulačka již nějakou dobu funguje, a uživatelé do ní vyplňují svá data, mohlo sdružení Test přijít s určitým obecnějším závěrem: po analýze cca 3500 záznamů mu vyšlo, že „operátoři ceny hovorů podloudně zvyšují o desítky procent“.

No, desítky procent jsou poměrně velký rozptyl. Možná až příliš velký na to, aby byl použit jako seriózní kritika nepěkných praktik, které operátoři používají k oškubávání zákazníků. Pardon: k maximalizaci svých výnosů. Nebo, chcete-li akceptovat jejich vlastní rétoriku: k tomu, aby byli schopni nabídnout zákazníkům výhodnější cenu za minutu volání.

Ne, nečtete špatně: výrok o výhodnější ceně pro zákazníka je skutečně autentický a sám jsem ho z úst operátorů slyšel mnohokrát. A dokonce může mít i svou logiku: operátor ví, jak jeho zákazníci volají a jak vychází průměrná délka hovorů. Takže si dokáže přesně spočítat, jaký efekt má zaokrouhlování všech hovorů na celé minuty (pochopitelně směrem nahoru). A pokud by operátor chtěl, mohl by efekt tohoto navýšení kompenzovat snížením minutové ceny. Tak, aby i po zaokrouhlování délky hovorů jeho výnosy zůstaly stejné, jako kdyby zpoplatňoval po sekundách. A aby i zákazník platil stejně, jako bez zaokrouhlování.

Jenže: proč by to operátor dělal? Jeho výnosy by nestouply, ale zůstaly stejné. A ani zákazník by neušetřil, protože i on by platil pořád stejně. Jen minutová cena by opticky vypadala „lépe“, protože by byla nižší.

Existuje ale jeden ilustrativní příklad, který dokládá, že se mobilní operátoři ve skutečnosti chovají opačně. Ukázalo se to u roamingu, kde Evropská unie direktivně zregulovala (rozuměj: nařídila) maximální výši koncových cen. A i tady si mobilní operátoři – a to nejenom ti naši – začali zaokrouhlovat hovory na celé minuty, ovšem bez jakéhokoli snížení minutové ceny pod nastavený strop.

Ovšem Evropská unie, která má k dispozici potřebná data, si dokázala spočítat, o kolik si mobilní operátoři „přilepšili“ a o kolik více dokázali naúčtovat svým zákazníkům: v celoevropském průměru o 24% u odchozích hovorů, a o 19,6% u příchozích hovorů (oproti situaci, kdy by regulovanou koncovou cenu počítali po skutečně provolaných sekundách). Tuzemští operátoři i v tomto ohledu byli nadprůměrní: podle statistik EU si polepšili dokonce o plných 30%!!

EU si to ale nenechala líbit a operátorům tyto triky zatrhla, byť také ne zcela důsledně: u odchozích hovorů v roamingu nařídila operátorům tarifikaci 30+1 (prvním půlminutu celou a pak po sekundách), a u příchozích hovorů 1+1.

Jenže: co u nás doma, kde stále platíme stylem 60+60, v lepším případě jen 60+1?

2012: rok základních registrů (28.12.2011)

O datových schránkách se říkalo, že jsou největší revolucí (ve veřejné správě) od dob Marie Terezie. Asi je to i pravda, protože změna to byla skutečně pořádná, a dodnes bojujeme s jejími dopady. Například když hledáme způsob, jak i po delším čase zachovat použitelnost elektronických dokumentů, doručených skrze datovou schránku.

Jenže datové schránky byly jen malou předehrou k tomu hlavnímu, co teprve přijde v polovině příštího roku. To mají odstartovat tzv. základní registry, které přinesou ještě větší a zásadnější změny, byť možná více skryté a navenek málo viditelné. Ale dopady a důsledky, které tyto změny přinesou, už budou sakramentsky viditelné a budou se týkat opravdu každého – a to jak v dobrém slova smyslu, tak i v tom špatném.

Pokud se vše podaří tak, jak by mělo, bude celá veřejná správa fungovat úplně jinak než dnes. Třeba když se přestěhujete, bude stačit, když změnu bydliště nahlásíte jen jednou – a rázem o tom budou vědět všechny úřady a všechny jejich agendy. Protože právě to je podstatou základních registrů: jakoby se všechny vlastní databáze, které si až dosud provozoval každý úřad sám, a v nich si pamatoval, kde bydlíte (mnohdy i samostatně pro každou svou agendu), nyní přestěhovaly na jedno centrální místo a sloučily do jednoho celku. Ano, do příslušného základního registru, o který se bude starat sám stát, a bude také ručit za správnost jeho obsahu.

Samozřejmě nepůjde zdaleka jen o údaje o vašem bydlišti, ale prakticky o všechny „základní“ údaje o všech fyzických osobách, ale i firmách, úřadech atd. Vše sice bude na jednom centrálním místě (v „systému základních registrů“), ale na druhou stranu to bude rozděleno na části, které bude moci získat a které si dokáže poskládat jen ten, kdo na to bude mít oprávnění plynoucí přímo ze zákona.

No, koncepčně je to vymyšleno velmi chytře, nebojím se říci i geniálně. Jenže i v tom může být problém, protože jde o „dokonalé řešení“.  A ta v praxi obvykle nefungují tak, jak si jejich autoři představují. Již jen proto, že jejich genialita a dokonalost bývá nabourávána zcela přízemními kompromisy, které je nutné přijímat kvůli tomu, že vše se implementuje v reálném světě, kde hoří termíny, nedostávají se peníze, chybí znalí lidé atd.

Ale možná ještě důležitější je něco jiného: nestačí totiž postavit, zprovoznit a správně naplnit všechny základní registry. Je třeba také „překopat“ úplně všechny agendy ve veřejné správě, aby si už „nehrály na vlastním písečku“, ve smyslu hromadění vlastních dat, ale pracovaly s těmi, které získají ze základních registrů – jako tzv. referenční údaje, za jejichž správnost ručí stát. Tak jim to ostatně ukládá i zákon, a pouze tak budou moci jednotlivé agendy řádně fungovat, po prvním červenci 2012.

Dovedete si ale představit, že takto rozsáhlá a všeobjímající změna proběhne úplně hladce, bez významnějších zádrhelů a problémů? A to z jedné vody na čisto, protože po řadě odkladů nezbyl čas na nějaké testování či pilotní provoz? Takže vše musí klapnout a zafungovat hned na první pokus, na ostrých datech a v ostrém provozu. Navíc v situaci, kdy resort vnitra, coby „hlavní tahoun“ všech těchto změn, již dávno nemá takový „tah na branku“ jako v době, kdy celý záměr vznikal a prosadil se i do zákonů.

Datové zprávy zlevní! (11.1.2012)

Jeden okřídlený vtip říká, že „šetřit se musí – ať to stojí, co to stojí“. Přesně to mi vytanulo na mysli, když jsem si po Novém roce, konkrétně 5. ledna 2012, přečetl jednu z tiskových zpráv ministerstva vnitra. Tu, která informuje o snížení ceny za datové zprávy, přenášené skrze datové schránky, a už ve svém titulku avizuje, že „stát ušetří miliony korun“.

Připomeňme si, že ještě před spuštěním datových schránek se stát rozhodl, že potřebné technologické řešení nebude ani budovat, ani provozovat, ale pouze používat jako službu. Že bude platit určitou částku za každou přenesenou datovou zprávu, ale nic víc, protože vše ostatní si musí zafinancovat poskytovatel služby. S Českou poštou, kterou si jako poskytovatele určil, stát rovnou sjednal i cenu, která postupně klesá: do přenesení prvních 33 milionů přenesených zpráv přišla každá na 15,04 Kč (bez DPH). Pak jednotková cena klesla na 13,36 Kč, a po přenesení dalších 33 milionů (celkem tedy 66 milionů datových zpráv) klesla na 11,68 Kč, stále v cenách bez DPH.

Jak asi tušíte, k překonání hranice 66 milionů přenesených datových zpráv došlo právě kolem 5. ledna 2012. Takže by asi skutečně bylo na místě konstatovat, že datové zprávy právě zlevňují, a že „stát ušetří miliony korun“.

Bylo by to i pravda, nebýt jedné drobnosti. Konkrétně toho, že stát si s Českou poštou dohodl pro něj poněkud nevýhodnou podmínku: že ke snížení ceny sice dochází dosažením oné objemové hranice (zde 66 milionů přenesených datových zpráv), ale s platností až od prvního dne dalšího kalendářního čtvrtletí. Takže datové zprávy nezlevnily od 5. ledna 2012, ale zlevní až od 1. dubna 2012. Tedy skoro o celé čtvrtletí později, když už to vyšlo takto „šikovně“.

Stát tedy zaplatí naopak o dost více, než kdyby si takovýto odklad nesjednal. Nebo kdyby objemu 66 milionů bylo dosaženo ještě v závěru roku 2011, a nižší cena mohla platit od 1. ledna 2012. Schválně si to spočítejme: rozdíl u jedné datové zprávy činí 1,68 Kč (bez DPH). Při počtu kolem tří milionů zpráv, přenesených za měsíc, a při téměř třech měsících do konce právě započatého čtvrtletí, to dává bratru kolem 15 milionů korun (bez DPH). Tedy: ne „bratru“, ale České poště, z kapes státu. A ten je nebere odnikud jinud, než z kapes daňových poplatníků.

Jenže to není zdaleka všechno. Zmiňovaná tisková zpráva vyčísluje celkovou úsporu, dosaženou díky datovým schránkám za celou dobu jejich provozu, na více než 600 milionů - díky rozdílu mezi cenou datových zpráv a cenou listovních zásilek. Jenže i zde se zapomíná na to, kolik tato úspora stála.

To, že stát platí jen za službu, neboli jen za jednotlivé datové zprávy, totiž není celou pravdou. Vedle toho stát platí každý měsíc 15 milionů provozovateli datových schránek (České poště) jako tzv. provozní paušál. V roce 2009 si dokonce tento paušál předplatil na pět let dopředu, částkou 900 milionů. A pak, když celému informačnímu systému datových schránek (ISDS) chtěl přidat nové funkce, které potřeboval, také na ně „přispěl“. Učinil tak skrze dvě (nepříliš veřejné) zakázky na „Zajištění úprav poskytování služeb provozovatele informačního systému datových schránek“. První byla za 308 mil. Kč, druhá za 150 milionů Kč (i s DPH).

Na kolik nás tedy přišla ona deklarovaná úspora 600 milionů?

Mobilní vzkaz z Francie (25.1.2012)

Nestává se často, aby nástup nového operátora kdesi za devatero horami a devatero řekami – ale stále ještě v Evropské unii – vzbudil pořádný rozruch i v naší malé české kotlině. Ale když ona kotlina připomíná spíš kotel před výbuchem, není se čemu divit. Ostatně, ono to docela „bouchlo“ i ve Francii, kde se vše odehrálo. Na tamní trh totiž vstoupil nový mobilní operátor, jménem Free Mobile, a rázem způsobil něco, co část médií promptně označila za francouzskou mobilní revoluci.

Nový operátor totiž přišel s tak atraktivní nabídkou, že rázem doslova převálcoval své konkurenty. Jen považte: jeho hlavní tarif za necelých 20 €, tedy kolem 500 Kč měsíčně, nabízí neomezené hovory po celé Francii (do pevných i mobilních sítí), neomezené SMSky a MMSky, ale také neomezená data přes vlastní Wi-Fi hotspoty, a návdavkem 3GB mobilních dat. Bez nějakých skrytých pastiček ve formě dalších poplatků či doplatků, a také bez úvazku. I bez dotovaných mobilů, které prodává za plnou cenu hned, nebo na splátky.

Schválně si to srovnejme s tím, kolik podobné balíčky stojí u nás. Tedy: kolik stojí na veřejném trhu pro maloobchodní zákazníky. Protože vedle něj máme u nás ještě neveřejný trh pro firemní zákazníky, kde jsou ceny přeci jen výrazně nižší. Takže tedy: na našem veřejném trhu se cena tarifů s neomezeným voláním pohybuje někde kolem 3 tisíc korun. Ano, tří tisíc.

Pravdou je, že těsně před loňskými Vánoci zkoušel Vodafone nabízet svůj neomezený tarif za 1490 Kč. Ale to byla jen časově omezená akce – a dnes už zase přijde na 3094 Kč (vč. DPH) měsíčně. A stále není plně srovnatelný s tím, co nabízí nový francouzský operátor. Protože ten ke svému balíčku – za 20 € – přidává ještě neomezené MMSky, a také volání do zahraničí, do 80 destinací včetně ČR (již ale jen na pevné linky).

Stejně tak je pravdou, že i ve Francii zapůsobil neomezený balíček za cca 500 Kč jako bomba, i když asi ne tak razantní jako u nás. A tak tamní zákazníci neváhají, a k novému operátorovi přechází doslova ve velkém, tempem odhadovaným na 100 000 až 150 000 zákazníků denně!

Nový operátor Free Mobile přitom není virtuálním operátorem, který by jen přeprodával služby někoho jiného. To by si asi nemohl dovolit jít s cenou takto dolů. Má vlastní mobilní 3G síť, ve které využívá kmitočty získané v rámci řádné licence (a v místech, kde dosud nemá pokrytí, využívá národní roaming v síti Orange France). Ale hlavně: nepatří žádnému nadnárodnímu koncernu, který by jej nutil ždímat zákazníky, co to jen jde, a odvádět mu co největší zisky.

Nový mobilní operátor patří „domácí“ (francouzské) společnosti Iliad, která je stále v soukromých rukou: 64% akcií drží její zakladatel Xavier Niel, který také osobně šéfuje novému mobilnímu operátorovi Free Mobile. Ten vlastně vznikl jako mobilní odnož internetového providera jménem Free, který ve Francii působí již 12 let, a jednu revoluci již má za sebou. To když dokázal srazit ceny pevného připojení z původně nebetyčných výšin na podstatně nižší hranici, na které si ale stále dokázal dostatečně vydělat. Třeba i na 3G licenci za 240 milionů €, na vybudování vlastní mobilní sítě a rozjezd nového mobilního operátora. A v tom asi bude ten hlavní rozdíl: místo klasického „telekomunikačního hráče“ totiž právě vstoupil do mobilního sektoru někdo, kdo se chová a jedná jako „internetový hráč“. Proto tak diametrálně odlišná nabídka i pro koncové zákazníky.

Starejte se o své e-dokumenty! (8.2.2012)

V odborných kruzích, které se zabývají elektronickými dokumenty, se již dlouho vede poměrně zásadní spor. Týká se toho, jak elektronické dokumenty udržet „při životě“ po delší dobu, třeba několik let, aby se s nimi ještě dalo pracovat. Samozřejmě aby se daly ještě přečíst, ale hlavně: aby se dalo spoléhat na jejich autenticitu, na neporušenost jejich obsahu i na to, že jejich (elektronický) podpis je platný.

Jeden názorový proud říká, že o takovéto dokumenty se v průběhu času nemusíme nijak starat. Že je stačí ošetřit jen jednorázově na počátku (prostřednictvím jednoho elektronického podpisu a jednoho časového razítka), a pak už vydrží libovolně dlouho. Druhý názorový proud ale říká, že jednorázové ošetření nestačí a je třeba ho obnovovat, nejlépe pomocí dalších, postupně přidávaných časových razítek. Hlavně ale: že o elektronické dokumenty je třeba se aktivně starat, protože jinak se z nich časem stanou bezcenné elektronické cáry papíru.

Právě do tohoto názorového souboje pak v nedávných dnech zasáhly datové schránky. Pořídily si totiž novou službu, která slouží právě k přidávání nových časových razítek. Pokud informačnímu systému datových schránek (ISDS) předhodíte nějakou datovou zprávu, přidá vám k ní nové časové razítko, a tím zase o něco prodlouží „životnost“ samotné datové zprávy, ve smyslu možnosti ověřit platnost jejího podpisu (přesněji: elektronické značky) a původního časového razítka. Navíc tak nová služba učiní zdarma, zatímco když si další časové razítko přidáte sami, přijde vás (přibližně) na 1 Kč.

Pravdou je, že se zprovozněním takovéto služby už bylo opravdu na čase. Protože nejstarším datovým zprávám, které prošly skrze datové schránky, už pomalu zvonil umíráček. Byly sice opatřeny elektronickou značkou a časovým razítkem, ale jeho platnost se dá ověřit jen do června letošního roku!!! Podle druhého názorového proudu je tedy třeba přidat nové časové razítko nejpozději do této doby.

Vraťme se ale zpět k oběma názorovým proudům: znamená spuštění nové služby, že stát se konečně rozhoupal a řekl své jasné slovo ohledně nakládání s elektronickými dokumenty v delším časovém horizontu? Dosud ani v takto důležitém ohledu, který lze považovat i za jeden ze základních pilířů současného egovernmentu, nevydával jasná stanoviska. A pokud někdy přeci jen naznačil něco konkrétnějšího, bylo to spíše ve prospěch prvního názorového proudu. Aby ne, když ten vlastně „zametá problém pod koberec“ a tváří se, že neexistuje (a že není třeba nic řešit).

Je tedy spuštění nové služby přelomem v postojích a názorech státu na práci s elektronickými dokumenty? Lze očekávat, že nyní přijde něco jako osvětová kampaň, která bude lidi (ale i firmy, úřady atd.) nabádat k tomu, aby se aktivně starali o své dokumenty?

Obávám se, že nic takového není na obzoru. Ostatně, i samotné spuštění nové služby proběhlo téměř v tajnosti, doprovázené jen krátkou notickou na informačním webu datových schránek. A i ta jakoby jen chodila kolem horké kaše a bála se říci na plná ústa, k čemu nová služba slouží a proč je tak důležité ji využít. A také včas, dříve než bude pozdě.

Na druhou stranu se zase nemůžeme tolik divit: přiznání chyby, ale i toho, že celá dosavadní sázka na elektronické dokumenty stojí na hliněných nohou, přeci jen není lehké a může bolet. Jenže: když se z důležitých elektronických dokumentů stanou bezcenné elektronické cáry papíru, může to bolet ještě mnohem více.

K čemu je mi občanka s čipem? (25.2.2012)

Tak už jsem si také pořídil nový občanský průkaz. Ano, ten menší, velikosti kreditní karty, protože jiné se už dnes ani nevydávají. Platnost staré občanky mi končila v dubnu, takže jsem si ji vyměnit musel tak jako tak. Ale udělal jsem to s určitým předstihem i kvůli tomu, abych si novou občanku v praxi vyzkoušel. Hlavně její „elektronické“ funkce. A tak jsem si připlatit 500 Kč za verzi s čipem. Jenže, jak jsem záhy zjistil, čip v nové občance se nedá využít k tomu, co bych od něj očekával především.

Schválně: k čemu má občanský průkaz sloužit? K vaší identifikaci (neboli: ke sdělení, kým jste), i k vaší autentizaci (stvrzení, že jste skutečně tím, za koho se vydáváte). V „kamenném“ světě tak občanky skutečně fungují: ten, komu ji předložíte, si z ní přečte vaše jméno, případně další údaje, a porovná si vaši podobu s tou, která je na občanském průkazu. A pak může hodnotit, zda jste to skutečně vy a ne někdo jiný, kdo vám občanku ukradl a je vám aspoň trochu podobný. Jistě, není to zcela spolehlivé, ale „nějak“ to funguje.

Nové občanské průkazy ale měly za cíl ještě něco dalšího: umožnit identifikaci a autentizaci i „na dálku“. I v situacích, kdy nemůžete svou občanku někomu fyzicky předložit. Což je typické například na Internetu a v celém on-line světě. A to je právě ten problém: jak tomuto záměru vychází nové občanky vstříc?

Pro identifikaci se dá využít například sériové číslo občanky. Ale jak s autentizací? Jak prokážete, že jste to skutečně vy, a ne někdo, komu jste jen odkoukali číslo jeho občanky?

Na to nové občanky pamatují tzv. bezpečnostním osobním kódem (BOKem), který je něčím jako PINem u platební karty: jde o číslo (tvořené max. deseti číslicemi), které si při vyzvedávání nové občanky sami určíte.

Jenže „síla“ takovéto autentizace, skrze zadání správného BOKu, je velmi nízká. Na něco banálního, kde by případné zneužití nenapáchalo větší škody, to asi může stačit. Ale na důležitější věci nikoli.

Možná ale, že to autoři nových občanek mysleli jinak: že k autentizaci „na dálku“ (a pro jiné než „banální“ účely) má sloužit právě onen elektronický čip, dostupný za příplatek. Mělo by to svou logiku: autentizace pomocí vhodného certifikátu (a soukromého klíče), nahraného na takovýto čip, už může být dostatečně „silná“ i pro bankovní transakce, či pro přihlašování k datovým schránkám apod.

Existují přitom dva hlavní druhy certifikátů: komerční a kvalifikované. Pro autentizaci jsou určeny ty komerční – a právě s nimi se již dnes lze přihlašovat k datovým schránkám, či ke službám internetbankingu atd. Naproti tomu kvalifikované certifikáty jsou určeny pouze k právně platnému podepisování, zatímco k autentizaci (v rámci přihlašování) se používat dokonce nesmí. A to z dobrého důvodu: v rámci přihlašování vám totiž protistrana posílá zprávu, kterou vy podepisujete a vracíte zpět. Pokud byste přitom využili svůj kvalifikovaný certifikát a jemu odpovídající soukromý klíč, vlastně byste protistraně platně podepsali cokoli, co by vám podstrčila. Například nějakou směnku.

Teď ale: který certifikát si na čip ve své občance smíte nahrát? To je dokonce stanoveno zákonem: ano, pouze ten kvalifikovaný. Tedy právě ten, který se pro přihlašování a autentizaci použít nesmí. Naopak komerční certifikát, který se k tomu používat může, si na čip v občance nahrát nesmíte. Porušili byste zákon.

Hrozí nám biometrické podpisy? (7.3.2012)

Na to, aby se naučilo pracovat s vlastnoručními podpisy, mělo lidstvo celá dlouhá staletí. Na to, abychom se naučili pracovat s elektronickými podpisy, jsme měli jen několik málo let. Podle toho to ale také dopadá: pravidla jejich používání hledáme a učíme se je za pochodu. Nic jiného nám totiž nezbývá, když už naši zákonodárci rozhodli za nás a zavedli datové schránky i povinné doručování dokumentů právě v elektronické podobě.

Dnes už si zákonodárci snad začínají uvědomovat, co vlastně udělali. Snad už jim začíná docházet, jak složitá je celá problematika elektronických podpisů, o kterých si původně mysleli, že se svými vlastnostmi a způsobem používání nijak neliší od podpisů vlastnoručních. A dokonce to takto i říkali nahlas, směrem k prvním uživatelům datových schránek.

Jenže realita je jiná. S elektronickými podpisy to skutečně je hodně složité a náročné. Ne snad co do samotného používání - ale náročné na vědomosti a znalosti. Protože lidé, kteří elektronické podpisy chtějí správně používat, se musí nejprve hodně naučit a mnohé pochopit. A na to mnozí nemají čas, náladu, nebo to nemohou či nechtějí udělat z nějakého jiného důvodu.

Nedivme se potom, když tito lidé začnou naslouchat někomu, kdo jim slibuje snadné a rychlé řešení: takovou alternativu ke stávajícím elektronickým podpisům, která prý zachovává všechny jejich výhody, ale současně odstraní všechny jejich nevýhody. Konkrétně takové řešení, které bude vlastně starým a dobře známým vlastnoručním podpisem – a jen místo klasické tužky bude využívat speciální elektronické pero, a místo papíru podložku citlivou na dotek, jakou známe například z tabletů. Elektronicky snímat a následně vyhodnocovat se pak budou naše biometrické charakteristiky a jejich dynamika: jak křivka pohybu naší ruky při podepisování, tak i rychlost, tlak na podložku atd. Proto se tomu také tak říká: dynamický biometrický podpis.

Možná, že jste se s takovýmto dynamickým biometrickým podpisem již setkali. Třeba u některé z kurýrních služeb, které musíte potvrdit, že jste si převzali zásilku – a to svým podpisem přímo na jejich příručním terminálu. No a pokud projdou snahy některých zákonodárců, budete se s nimi setkávat ještě mnohem častěji, protože podle jejich záměrů mají být dynamické biometrické podpisy zavedeny do naší legislativy a postaveny na roveň stávajícím elektronickým podpisům.

Jenže: pokud by se tak stalo, byl by to přechod z elektronického bláta do ještě mnohem hlubší biometrické louže. Protože dynamické biometrické podpisy jsou řešením, vyvinutým a určeným pro něco jiného, než je podepisování elektronických dokumentů. Jsou především metodou autentizace, neboli prokázání vlastní identity: místo zadání správného hesla předvedete druhé straně svůj podpis. Ona jej porovná s podpisovým vzorem a podle míry shody usoudí, zda jste skutečně tím, za koho se vydáváte, či nikoli.

Využít dynamické biometrické podpisy pro jiný účel, konkrétně pro podepisování elektronických dokumentů, je sice v principu možné, ale jde to stejně složitě a problematicky, jako snaha podepisovat elektronické dokumenty otiskem prstu, vzorkem sítnice, tvarem obličeje, způsobem chůze či jinou biometrickou charakteristikou.

Pomohou mobilní kalkulačky? (21.3.2012)

Náš telekomunikační trh má letitý problém: vysoké ceny mobilní služeb pro koncové zákazníky. Ví se o něm už hodně dlouho – ale teprve v poslední době začal zajímat i někoho dalšího, než jen samotné zákazníky a pár kritizujících novinářů.  A tak se honem hledají nějaká řešení. Kromě slibovaného vstupu dalšího mobilního operátora díky aukci (kdoví zda a kdoví kdy) či připuštění virtuálních operátorů (také: kdoví) mají být dalším řešením tzv. kalkulačky. Tedy služby, kterým popíšete svou míru konzumace mobilních služeb (kolik minut provoláte, kolik odešlete SMS či MMS zpráv, kolik mobilních dat přenesete atd. ) a ony vám poradí, který tarif je pro vás nejvýhodnější. V nedávných dnech Český telekomunikační úřad oficiálně posvětil (akreditoval) první takovou kalkulačku, konkrétně Tarifomat.cz. Existují ale i další, jako například kalkulačka dTest, provozovaná Občanským sdružením spotřebitelů Test.

Pravdou je, že takto koncipované služby skutečně mohou pomoci. Konkrétně takovému zákazníkovi, který se nechce či nemůže prokousávat džunglí nabídek tuzemských operátorů, pro kterou je označení „nepřehledná“ ještě lichotkou. Jenže to, co kalkulačky nabízí, je primárně řešením jiného problému, jakoby doplňkového či „nadstavbového“ nad problémem vysokých cen.

Vysoké výnosy a následně i štědré zisky mobilních operátorů totiž nejsou založeny pouze na celkově vysoké hladině koncových cen, ale jsou zvyšovány i tím, že zákazník využívá dražší tarif, než jaký by mu stačil. Tedy že zákazník vlastně přeplácí již tak drahé služby – protože si nedokázal sám najít takový tarif, který by optimálně vyhovoval jeho potřebám, a místo toho si platí tarif dražší. Takový, který zahrnuje více služeb, než kolik jich zákazník skutečně zkonzumuje, nebo mu za stejnou konzumaci účtuje více, než v rámci jiného tarifu.

Ostatně: jedna stará telekomunikační moudrost říká, že není důležité, kolik toho zákazník provolá, ale kolik se mu toho dá naúčtovat. Operátoři to moc dobře vědí a jsou skutečnými mistry v „optimalizaci“ svých výnosů cestou zvyšování toho, co si mohou naúčtovat.  A tak různě čachrují se započítáváním kreditu, jeho převodem či propadáváním, pochopitelně vždy ve svůj prospěch. Současně se snaží neustále zvyšovat interval tarifikace (u hovorů), tak aby zákazník platil za co největší kvanta (například za celé minuty), a ne pouze za to, co skutečně provolá (v sekundách). Nemluvě již o dalších praktikách, jakými jsou například dlouhodobé úvazky, pravidla tzv. fair user policy (FUP) a podobné věci, kterými operátoři svazují své zákazníky.

Kalkulačky proto mohou být nesmírně užitečným průvodcem zákazníka touto džunglí, plnou nejrůznějších nástrah, a mohou mu ušetřit opravdu nemalé peníze. Ovšem jen tehdy, pokud se od něj dokáží dozvědět, co vlastně chce a jaké jsou jeho potřeby. Už to samo o sobě je velmi netriviální, protože relevantních faktorů je nesmírně mnoho, a subjektivních kritérií a preferencí může být ještě více. A komu by se chtělo vyplňovat sáhodlouhé a velmi detailní formuláře, že? Jenže jinak to dost dobře nejde: pokud kalkulačka nebude mít dostatek informací o vašich požadavcích a potřebách, nemůže vám nabídnout nic lepšího a „více šitého na míru“, než co vám již dlouho podstrkují stále přehnanější a od reality odtrženější reklamy samotných mobilních operátorů.

Chceme elektronické anonymy? (4.4.2012)

Už jste někdy dostali nějaké anonymní sdělení? Takový ten „kus papíru“, pod kterým není nikdo konkrétní podepsán a vy skutečně nevíte, kdo je jeho autorem? Pokud snad ano, určitě jste s takovýmto anonymem neběželi za notářem, aby vám z něj udělal ověřenou kopii. Ostatně, proč také? Potřebujete snad zvýšit jeho věrohodnost, formou jeho ověřené kopie?

Kromě toho: pokud byste to zkusili, notář by vás stejně musel odmítnout. Zákon mu totiž zapovídá vytváření ověřených kopií z nepodepsaných dokumentů či prostých kopií. Obecně z takových dokumentů, u kterých není možné určit jejich původ a druh. Přesně stejně jsou v zákoně nastavena i pravidla autorizované konverze, pokud jde o převod z listinné do elektronické podoby.

Analogicky to platí i pro autorizovanou konverzi z elektronické do listinné podoby: zde musí jít o dokument, který je platně podepsán (a to tím, kdo jej vydal či vytvořil). Takže pokud přijdete na CzechPoint se žádostí o autorizovanou konverzi nepodepsaného dokumentu, budete mít smůlu a odejdete s nepořízenou. Přitom je zcela lhostejné zda se jedná o „anonym“ v tradičním slova smyslu, u kterého autor svou identitu skrývá, nebo zda jde o „elektronický anonym“. Tedy o takový dokument v elektronické podobě, jehož autor svou identitu skrývat nemusí, ale vy nejste schopni ji prokázat, protože dokument není opatřen platným elektronickým podpisem. Jeho konverze proto také není možná.

Teď si ale představte, že stejný „anonym“ vložíte do obálky a odešlete ke konverzi jako doporučenou zásilku. Očekáváte, že pak již konverze bude možná? Asi ne, že. Protože na samotném dokumentu, jeho původu, povaze a statutu se pouhým přenosem nic nezměnilo. Notář vám ověřenou kopii z nepodepsaného „anonymu“ neudělá ani tehdy, když mu jej pošlete v obálce.

Jenže: pokud jste místo papírové obálky a doporučené zásilky použili datovou zprávu a tu odeslali z datové schránky (ne nutně své), všechno je rázem jinak. Nyní, konkrétně od 19. března, už vám na CzechPointu takovýto elektronický anonym autorizovaně zkonvertují. Stačí k tomu, abyste ho přinesli spolu s datovou zprávou, ve které byl přenesen. Děje se tak přesto, že zákon (č. 300/2008 sb.) – který konverzi takovýchto nepodepsaných dokumentů, prováděnou na žádost, explicitně zakazuje - nebyl nijak novelizován.

Pokud vám to přijde hrozné už z podstaty věci a ne pouze kvůli obcházení zákona, nejste rozhodně sami. Ještě hrůznější ale může být argumentace, která za tím vším stojí: že když do datové zprávy vložíte nepodepsaný dokument, pro příjemce už jde o dokument podepsaný. Prý se na něj prý vztahuje podpis (resp. značka), kterou informační systém datových schránek automaticky přidává na každou odesílanou datovou zprávu. Takže požadavkům zákona má být učiněno zadost. Fakticky přitom jde o podpis (značku) Ministerstva vnitra ČR, coby zřizovatele a správce informačního systému datových schránek.

Podle stejné logiky - že podpis na datové zprávě, coby obálce, se dá vztáhnout i na každý dokument vložený do obálky – by se ale dalo dosáhnout docela zajímavých efektů. Třeba: potřebujete něco podepsat od Ministerstva vnitra? Cokoli, třeba souhlas s nějakou žádostí, dobrozdání, dlužní úpis apod.? Pak svůj dokument jednoduše „protáhněte“ skrze datové schránky, a vnitro vám ho automaticky a bez reptání podepíše. Hezké a jednoduché, ne? Nebo bychom přeci jen měli rozlišovat mezi podpisem autora přímo na dokumentu a podpisem přepravce na obálce, ve které je tento dokument přenášen z místa A na místo B?

Dohodou ACTA to nekončí! (18.4.2012)

Dohodu ACTA, v oficiálním překladu Obchodní dohodu proti padělatelství, nakonec přeci jen bude posuzovat Evropský soudní dvůr, a možná i náš Ústavní soud. Tedy: pokud ji v mezidobí europoslanci zcela neodmítnou, což se dnes jeví jako dosti pravděpodobné. Jenže problém, který dohodě ACTA dal vzniknout, tím rozhodně nezmizí.

Jde o problém toho, zda celý koncept práv duševního vlastnictví, zformovaný ještě ve století páry, je adekvátní a vhodný i v dnešním století Internetu, mobilů, nejrůznějších přehrávačů a trvalého on-line přístupu. A to jak ve smyslu užívání děl, která jsou těmito právy chráněna, tak i ve smyslu schopnosti kontrovat stále snazším možnostem porušování těchto práv. Nebylo by na čase, aby se tento koncept nějak vyvíjel a reagoval na změny v technologiích i v ekonomice, stejně jako na změny v chování a preferencích uživatelů?

Pádným důvodem by mohla být i zásadní změna jednoho z klíčových paradigmat: dříve hráli prim různí prostředníci, kteří museli investovat do drahých řešení pro produkci a distribuci autorských děl. A tak se také stávali i držiteli práv, které získávali od původních autorů. Dnes je ale situace úplně jiná: pro autory je čím dál tím snazší a levnější produkovat a distribuovat si svá díla sami, ve vlastní režii. A pokud nějaké prostředníky přeci jen potřebují, mohou si je najmout.

Dohoda ACTA ale není o žádné změně konceptu práv duševního vlastnictví. Je o tom, jak je lépe a efektivněji vymáhat v jejich původní a nezměněné podobě, bez ohledu na náklady a také bez ohledu na dopady a důsledky, které s tím budou spojeny. Není přitom prvním pokusem tohoto typu, a už vůbec ne pokusem diplomatickým: její autoři chtěli prosadit hodně drastická a nákladná opatření, typu odpojování uživatelů či odpovědnosti třetích stran (internetových providerů) za aktivity jejich zákazníků. Chtěli to ale utajit před těmi, kterých by se tato opatření týkala a na které by dopadla – a tak nejen že je vůbec nepozvali k jednacímu stolu, ale dokonce před nimi vše zcela záměrně a programově utajovali.

Nu, nakonec to dopadlo tak, jak muselo: došlo k únikům pracovních verzí, skrze které se širší veřejnost dozvěděla, co a jak se chystá. A právě záměrné utajování dalo odpůrcům dohody ACTA takovou sílu, že si dokázali vynutit úplné odstranění těch nejdrastičtějších opatření. Finální podoba dohody ACTA je tak jen slabým odvarem toho, co bylo původně na (tajném) stole. Tím se ale ACTA stala nezajímavou i pro své předkladatele. Jejich pozornost se proto začíná soustřeďovat na další pokusy, které již jsou také na stole, a které se snaží o totéž: které začínají na stejných pozicích, které dohoda ACTA musela vyklidit, a znovu vznášejí stejné či velmi podobné požadavky. A znovu se snaží o co nejpřísnější utajení svého obsahu. Že by v očekávání, že jednou už to konečně vyjít musí?

Dalším takovým pokusem je například regionální dohoda TPP (Trans-Pacific Partnership), která chce znovu odpojovat od Internetu či „zatáhnout do hry“ o vymáhání práv duševního vlastnictví i třetí strany a učinit je odpovědné za porušování těchto práv jejich zákazníky. Pro Evropu je aktuální nejnovější iniciativa skupiny G8 k „posílení ochrany práv duševního vlastnictví“. Ta jde v řadě ohledů ještě dále, než původní dohoda ACTA, a je ve svých požadavcích ještě konkrétnější a explicitnější.

Půjde to i bez datové schránky (2.5.2012)

Když náš stát v roce 2009 zaváděl datové schránky, neodvážil se nařídit jejich používání také všem podnikajícím fyzickým osobám, či dokonce i těm nepodnikajícím. Asi tušil, že babička z Horní Dolní by se jen těžko orientovala v nástrahách vynucené elektronizace. Ostatně, on se v nich dosud zcela nezorientoval ani stát sám. Takže teď místy s hrůzou zjišťuje, co všechno způsobil, když firmám i sám sobě naordinoval přechod od listinných dokumentů k těm elektronickým.

Celému procesu elektronizace naší veřejné správy ale v mezidobí došel dech. Jeho původní tahoun, kterým byl resort vnitra, totiž zcela odpadl a teď jen dýchavičně lapá po dechu. Došlo ale k přepřáhnutí a káru elektronizace dnes táhne dál nový a svěží kůň: resort justice. Ostatně, právě justice je dnes největším producentem i konzumentem dokumentů v elektronické podobě, přenášených datovými schránkami. A sama chce jít ještě mnohem dál, směrem k úplné elektronizaci svého fungování, k používání čistě elektronických spisů atd.

Jenže: co bude elektronicky fungující justice dělat se svými výstupy, které budou již také v elektronické formě? Tedy s nejrůznějšími rozhodnutími, rozsudky, platebními rozkazy a obdobnými dokumenty?

U těch příjemců, kteří mají datové schránky, je to jednoduché vlastně už dnes: od soudu dostávají vše rovnou do své datové schránky, přímo v elektronické podobě. Jenže co s těmi ostatními, kteří datovou schránku nemají a ani mít nemusí? Tedy hlavně s fyzickými osobami, ať již podnikajícími či nepodnikajícími? Měli by si snad i oni povinně pořídit datové schránky? Nebo jim bude justice své výstupy autorizovaně konvertovat do listinné podoby, aby měly stejnou právní sílu jako tradiční papírové dokumenty s razítkem a podpisem?

Ne, justice to má rozmyšlené jinak. I těm, kteří nemají datovou schránku, bude předávat své výstupy primárně v elektronické podobě. Ale když jim je nemá kam poslat, alespoň je v jejich elektronické podobě vyvěsí na jakousi nástěnku na Internetu. A aby příjemce věděl, odkud si může elektronický originál stáhnout, pošle mu justice přes Českou poštu (a její službu s názvem „hybridní pošta“) příslušný odkaz.

Jako určitý bonus pak příjemce dostane v klasické obálce (a na klasickém papíře) i prostý a nepodepsaný výtisk příslušného dokumentu. Rozuměj: zcela bez jakéhokoli podpisu či razítka, i bez autorizované konverze, která při převodu z elektronické do listinné podoby zachovává původní „právní sílu“ dokumentu. Místo toho bude takovýto prostý a nepodepsaný cár papíru doplněn číselným kódem, podle kterého bude možné sáhnout na onu nástěnku na Internetu (na adresu http://infodokument.justice.cz) a odsud si stáhnout elektronický originál. A tím se i přesvědčit, že nějaký elektronický originál vůbec existuje, a zda je svým obsahem shodný s tím nepodepsaným cárem papíru, který příjemce drží v ruce.

Samozřejmě to všechno má oporu v zákonech a prováděcích vyhláškách. A od počátku letošního roku už takto funguje agenda tzv. CEPRu (centrálního elektronického platebního rozkazu) na pěti vybraných soudech v ČR, které již doručují vydané platební rozkazy popsaným způsobem. Další soudy budou záhy následovat, a od září letošního roku bude CEPR fungovat elektronicky na všech soudech. A nezůstane jen u této agendy, další na řadě mají být exekuce a insolvence, a pak celé správní soudnictví.

Máme jásat, nebo se bát?

Tradice breků (16.5.2012)

Zábavní průmysl dnes brečí snad úplně všude, kudy jeho představitelé chodí – jak je ten Internet ožebračuje a decimuje. Jak si lidé nekupují jejich báječná díla, ale rovnou je pirátsky stahují právě z Internetu. A jak v důsledku toho hrozí zánik celých dříve prosperujících odvětví, bez kterých se svět rozhodně neobejde. Jak se přestávají točit nové filmy, jak nevznikají nové hudební nahrávky, nové knihy atd. A že už se s tím opravdu musí něco udělat.

Pokud se ale podíváme do statistik zábavního průmyslu, žádné dramatické propady zde nenajdeme. Někde je vidět růst výnosů i produkce, jinde určitý pokles. Rozhodně nic fatálního. Ještě zajímavější je ale podívat se do historie, protože i zde najdeme stejné breky a nářky na to, jak tomu či onomu odvětví zábavního průmyslu zvoní hrana a hrozí definitivní konec. Měnilo se jen to, co konkrétně bylo oním zásadním ohrožením.

Nejdříve to byla samotná možnost záznamu zvuku a obrazu, a jejich následná reprodukce. Již v roce 1906 si známý americký kapelník a dirigent John Philip Sousa stěžoval až v tamním Kongresu, jak „mluvící stroje zruinují rozvoj hudby jako umění“. Leč nestalo se, a hudební produkce si dnes zcela rutinně zaznamenává sám hudební průmysl.

Ještě ve třicátých letech minulého století se ale tentýž hudební průmysl stále bál šířit své nahrávky éterem, skrze rozhlas. S argumentem, že je přeci může slyšet každý – čímž se rychle oposlouchávají a zkracuje se jejich „životnost“, z původních 18 měsíců na pouhých 90 dnů. Což nutí skladatele k nadprodukci: místo původních dvou až tří písniček ročně jich prý musí vyprodukovat třeba tucet, aby se vůbec uživili. Stejně tak měla reprodukce hudby v rozhlase zcela decimovat tradiční prodejní kanály, skrze které se prodávaly notové záznamy a gramodesky: průměrné výnosy hudebních vydavatelů měly klesnout na pouhou desetinu předchozích hodnot. Dnes již víme, že ani to nezpůsobilo zánik hudebního průmyslu. Ba dokonce ani pokles jeho prosperity.

To nezpůsobil ani nástup audiokazet a možnosti „domácího nahrávání“, které hudební průmysl promptně odsoudil jako něco ilegálního, co ho zcela zásadně ohrožuje na životě. Po prodejcích zpočátku dokonce požadoval jména a adresy všech lidí, kteří si nějaký magnetofon koupili. Když neuspěl, prosadil si alespoň systém autorských poplatků, jako náhradních odměn za možnost pořizování kopií pro vlastní potřebu. Ten je používán dodnes, a právě jemu vděčíme za nutnost platit autorské poplatky ze všech tiskáren, kopírek, ale i prázdných disků a pamětí všeho druhu.

Abychom ale nezůstávali jen u hudebního průmyslu: ve filmové branži se v roce 1982 „proslavil“ tehdejší šéf americké filmařské asociace MPAA Jack Valenti, když při slyšení ve Sněmovně amerického Kongresu přirovnal videorekordér ke smrtelnému nebezpečí, které ohrožuje  filmový průmysl na životě: „říkám vám, že videorekordér je pro amerického filmového producenta i pro americkou veřejnost to samé, jako Bostonský škrtič pro ženu, která je sama doma“.

Dnes už víme, že ani tato hrozba se nenaplnila. Že videorekordéry nezlikvidovaly filmový průmysl. Soudě podle počtu nových filmů, i podle výnosů celého filmového průmyslu, tak neučinil ani dnešní Internet, se všemi svými možnostmi stahování a šíření. Jenže strach z nového a neochota ke změnám na vlastní straně jsou asi věčné. Takže historie se určitě bude opakovat. Otázkou je asi jen kdy a kvůli čemu.

Efekt orloje? (30.5.2012)

Také vás zaráží, jak složité a detailní jsou podmínky a nejrůznější smluvní ujednání, spojené se službami našich operátorů? Skoro by se mohlo zdát, že zde platí jakási nepřímá úměrnost: čím jednodušší je poskytovaná služba, tím složitější jsou smluvní podmínky jejího poskytování. Ale možná že je to přeci jen trošku jinak: že složitost a detailnost podmínek roste především s tím, jak dlouho je nějaká služba poskytována.

Ono to ostatně má i svou logiku: čím déle je konkrétní služba poskytována, tím větší je šance, že se najde nějaký vykuk, který ji zkusí tak či onak zneužít. Nic moc se obvykle nestane, operátor na to rychle přijde – a poučí se z toho. A to tak, že do svých smluvních podmínek přidá nové ustanovení, které zacelí právě objevenou skulinu. Takové ustanovení, které podrobně specifikuje, že to a to se nesmí, a kdo to přesto udělá, dopadne tak a tak.

Nejrůznější smluvní podmínky tak postupně bobtnají, když vychází ve stále nových a nových verzích, se stále rozsáhlejším a detailnějším obsahem. Dostávají se do nich stále specifičtější opatření, podrobně řešící stále bizarnější a kurioznější situace. Dříve, spíše než později, to budou i situace na úrovni explicitního zákazu lezení na Pražský orloj, na jehož absenci se nedávno odvolával jeden podnapilý mladý Američan, který na orloj skutečně vylezl.

Jenže: pokud se kvůli jednomu vykukovi Pražský orloj oblepí tabulemi se zákazem lezení, odnesou to všichni ti, kteří se chtěli slušně a spořádaně pokochat pohledem na původní historickou památku. U služeb operátorů k tomu vlastně už došlo: kvůli několika málo jednotlivcům jsou smluvní podmínky už dnes značně nabobtnalé a velmi málo srozumitelné – a to pro všechny uživatele.

Jistě, své polínko do ohně si přihazují i zákony, které také stupňují své požadavky a operátorům velí ošetřit ve smluvních podmínkách ještě to či ono. Jenže pomyslné máslo na hlavě mají i sami operátoři: s postupem času se z nich stali přímo mistři v „hlídání“ svých vlastních zájmů a v optimalizaci svých výnosů.  A to i skrze smluvní podmínky poskytování svých služeb, s využitím stále méně srozumitelných formulací, stále menšího písma a stále zastrčenějšího umístění toho, co je pro slušné a korektní zákazníky pomalu nejpodstatnější.

Následkem toho všeho pak i ten běžný zákazník, který má zájem a chce se seznámit s podmínkami, v podstatě nemá šanci porozumět ani jejich hlavním zásadám a tezím, natož pak všem detailům a možným souvislostem. Musí na ně ale přistoupit, aby vůbec mohl využívat i zcela banální a nekomplikovanou službu.

Nejde přitom zdaleka jen o služby našich mobilních i pevných operátorů. On je to asi obecný trend, který se týká úplně všeho – když každý poskytovatel nějaké služby se „jistí“ s ohledem na nejhorší možnou eventualitu, která ho může potkat. Nejdále je v tomto ohledu asi letecká doprava: komupak asi všichni vděčíme za stále přísnější prohlídky před odletem na letištích a omezení toho, co si můžeme vzít do kabiny letadla?

Základní registry v krizi? (13.6.2012)

Když v roce 2009 startovaly datové schránky a doručování výhradně v elektronické formě, bylo to označováno jako největší revoluce ve veřejné správě od dob Marie Terezie. Za pár dnů, k 1.7.2012, nás ale čeká revoluce ještě mnohem větší, v podobě ostrého startu tzv. základních registrů. Bude to změna tak monstrózní, že pro ni už došla i všechna bombastická přirovnání. A tak se o ní raději ani moc nemluví. Možná i proto, že ne všechno je na ostrý start připraveno. Nebo, viděno obráceně: dostatečně připraveno je jen máloco.

V nedávných dnech to konstatovalo samo ministerstvo vnitra, v materiálu určeném pro informaci členům vlády. V něm navrhuje určité krizové scénáře, díky kterým se má do konce měsíce stihnout to, co se nestihlo za posledních několik let. Protože pouze tak to prý nezpůsobí „velké procesní problémy úředníkům všech orgánů veřejné moci“. O co konkrétně ale jde? Kde je největší problém?

Základní registry jsou vlastně jakousi centrální databází, ve které je na jednom místě uloženo to nejpodstatnější, co stát ví o svých občanech, firmách a dalších subjektech. Tedy tzv. referenční údaje, jako třeba vaše aktuální bydliště, zda jste ženatí či svobodní, zda vlastníte řidičský průkaz, jaké vlastníte nemovitosti, zda máte nebo nemáte zřízenu datovou schránku atd. Až dosud takovéto informace shromažďoval samostatně a nezávisle na ostatních každý úřad, takže vy jste museli hlásit jakoukoli změnu – například změnu trvalého bydliště - samostatně každému z nich. A co o vás věděl jeden úřad, ostatní vědět nemuseli – a opět jste to byli vy, kdo každému úřadu musel dokladovat stejné věci znovu a znovu. Nebo dokonce přenášet určité informace od jednoho úřadu a úředníka k jinému, jako jakýsi poslíček, protože oni neuměli příslušné informace sdílet.

Nově, od 1.7.2012, by to mělo být jinak. Úředníci budou povinni využívat referenční údaje ze základních registrů, a dokonce budou mít zakázáno je po vás požadovat znovu. Navíc zde bude důležitá pojistka: každý úředník bude moci získat ze základních registrů jen takové referenční údaje, na jaké má ze zákona právo. A to podle té agendy, kterou právě vykonává. Protože jinak by se z kteréhokoli malého úředníka mohl rázem stát hodně Velký bratr.

Teď ale to krizové: možná se podaří včas naplnit ony základní registry a dát do nich všechny potřebné referenční údaje. Co se ale určitě nestihne, je zmapovat všechny agendy ve veřejné správě a z nich vyplývající práva konkrétních úředníků na přístup ke konkrétním referenčním údajům v základních registrech. Jenže: jak potom budou základní registry fungovat? Jak bude posuzován každý jednotlivý požadavek konkrétního úředníka na ten či onen referenční údaj, když ještě nebude podle čeho?

Čas skutečně kvapí, a tak se objevil opravdu „krizový“ scénář: dočasně zřídit jakousi obecnou agendu, kterou by z definice vykonávaly úplně všechny orgány veřejné moci. A z tohoto titulu by všichni úředníci měli přístup ke všem referenčním údajům, které takto zřízená „obecná agenda“ dostane do vínku. Jinými slovy: když jde do tuhého, dlouho a složitě budovaná konstrukce korektnosti a ochrany před tendencemi Velkého bratra se jednoduše hodí za hlavu. Jediným ťuknutím se zbourá jak domeček z karet.

LTE: lehce trapný experiment? (27.6.2012)

Kdysi dávno bývala Česká republika zemí na čele mobilního pokroku. Byli jsme mezi prvními, kteří zkoušeli nové technologie a spouštěli inovativní služby. Pak ale naši mobilní operátoři přestali být svými pány, stali se členy velkých nadnárodních skupin a situace se obrátila. Dnes spíše doháníme ostatní v tom, co pro ně už je zcela běžné a samozřejmé.

Třeba s klasickými sítěmi třetí generace, alias 3G, jsme u nás odstartovali již v roce 2005. Ale byl to start jen formální, určený spíše pro splnění podmínek licence. Protože trvalo ještě mnoho let, prakticky až do současnosti, než se 3G stalo skutečnou realitou. Než jsme se s pokrytím 3G sítí dostali alespoň někam na dohled svých vyspělejších sousedů.

V jednom zajímavém ohledu jsme ale stále pozadu: naši mobilní operátoři, na rozdíl od svých zahraničních protějšků, vůbec nelamentují nad tím, jak jsou jejich mobilní sítě přetížené datovými přenosy, a jak i kvůli tomu musí nasazovat nové technologie s ještě větší přenosovou kapacitou. Zejména pak technologii LTE (Long Term Evolution).

Naši mobilní operátoři zatím unisono tvrdí, že jejich stávající sítě jsou dostatečně dimenzované a žádné kapacitní problémy nemají. A asi mají pravdu, protože skrze přísně nastavené objemové limity dokázali udržet své zákazníky dostatečně na uzdě a nenechali je pořádně „rozjet“. Přesto se i u nás počítá s nasazením oné technologie LTE, slibující zásadní zvýšení přenosových kapacit pro mobilní datové přenosy.

Naše Telefónica svou LTE síť minulý týden dokonce již spustila, prý do řádného komerčního provozu. Jenže ten je dostupný jen v jedné lokalitě (v Jesenici u Prahy), pro asi 10 000 zdejších obyvatel. Tedy pro pouhé jedno promile celé populace. Fakticky tak připomíná spíše další pilotní testování. A připouští to i samotná Telefónica, která si prý vybrala Jesenici právě proto, aby si zde vyzkoušela svou novou LTE síť v konkurenci s dalšími technologiemi a sítěmi, které jsou ve stejné lokalitě dostupné.

Podobné „spuštění“ své technologie LTE už ohlásil i T-Mobile, na 11. červenec. Prý to bude v Praze, ale opět lze očekávat, že to bude jen v nějakém „miniaturním“ rozsahu, který odpovídá spíše dalšímu zkoušení a testování.

Zatím stále jen zkušební charakter pak koresponduje s tím, že ke skutečnému rozvoji technologie LTE bude moci dojít až poté, co operátoři budou mít dostatek vhodných frekvencí pro její nasazení. Rozdělovat, přesněji dražit, se budou v nadcházející aukci, a reálně k dispozici by mohly být nejdříve někdy počátkem příštího roku. Nejsou proto nynější hrátky s technologií LTE jen jakýmsi vzkazem pro veřejnost, a hlavně pak pro organizátora nadcházející aukce, že „my LTE umíme“? A současně i určitým příspěvkem do celého složitého přediva podnětů či přímo tlaků před nadcházející aukcí, jejíž pravidla se na poslední chvíli ještě dolaďují?

Ovšem umět je věc jedna, a reálně a správně nasadit novou technologii je věc druhá. Až operátoři dostanou nové frekvence pro LTE, budou mít povinnost skutečně je využít a v předepsané době vybudovat určité minimální pokrytí. Co už ale bude jen na nich, je kapacitní dimenzování nových sítí, které do značné míry rozhoduje o jejich nákladech. Pokud dnes nepociťují nějaké přetížení svých stávajících sítí, a pochopitelně chtějí utrácet co nejméně, jak asi budou dimenzovat své budoucí sítě?

Základní registry nezkolabovaly! (11.7.2012)

Když byl v pondělí 9. července spuštěn nový Centrální registr vozidel, nedopadlo to dobře. Systém hned po svém spuštění zkolaboval. Byla toho plná média, která s gustem popisovala či ukazovala, jak se ten či onen zklamaný a naštvaný občan nedočkal toužené registrace svého vozidla, či jiného souvisejícího úředního úkonu. Ostatně, mnozí zasvěcení to předpovídali a radili přijít až za několik dnů, až se nový systém trochu rozjede a stihne zbavit prvních problémů.

Pravdou je, že u takového systému se určité počáteční potíže daly předpokládat prakticky s jistotou. Stejně tak se ale daly předpokládat i u jiného systému, dokonce ještě mnohem většího a shodou okolností spuštěného jen pár dnů před registrem vozidel: již k 1. červenci. Jde o systém základních registrů, kolem kterého se ale žádné podobné kontroverze neobjevily. A nebýt oficiální tiskové konference ministerstva vnitra, masová média by si spuštění základních registrů snad ani nevšimla.

Pravdou je, že základní registry žádný kolaps nepotkal. Lze to tedy považovat za známku kvality, dokládající jak dobře a kvalitně byly základní registry připraveny a uvedeny do provozu? Asi na rozdíl od registru vozidel, který naopak hned po svém spuštění zkolaboval?

No, tak tomu úplně není. Mezi registrem vozidel a systémem základních registrů je totiž jeden zcela zásadní rozdíl. Nejde ani tak o jejich velikost, jako o to, že registr vozidel funguje „na popředí“, zatímco základní registry fungují „na pozadí“. Jinými slovy: registr vozidel zajišťuje konkrétní agendu, za kterou přichází jednotliví občané se svými požadavky, třeba právě na registraci vozidla. A když registr vozidel právě nefunguje, občan má smůlu a musí počkat, až registr bude zase fungovat. Takže to ihned a markantně pocítí.

Naproti tomu základní registry si můžeme představit jako jakéhosi našeptávače: sám stojí v pozadí a těm registrům, které stojí před ním (na popředí, jako právě registr vozidel) radí, jakou hodnotu má správně mít ten či onen údaj. Třeba kde právě bydlíte, či zda skutečně bydlíte tam, kde říkáte, že bydlíte. Díky tomu by „na popředí“ mohlo (a mělo) všechno fungovat jinak než dosud. Třeba když přijdete k registru vozidel, správně byste už nemuseli říkat ani to, kde vlastně bydlíte. Místo toho jen ukážete svou občanku a registr si podle jejího čísla vyžádá údaj o vašem bydlišti ze základních registrů, běžících „na pozadí“. Podobně by to mělo být všude na úřadech: už byste neměli znovu a znovu zadávat ty stejné údaje, které jste už někdy některému úředníkovi na některém úřadě poskytli. Měly by být v základních registrech – a z nich by je měl získat každý tzv. agendový informační systém ve veřejné správě, který má právo je znát.

Pokud by ale základní registry právě nefungovaly, občané to nemusí nijak drasticky pocítit. Všechny systémy „na popředí“ totiž mohou nadále fungovat, jen jakoby postaru, bez základních registrů v roli onoho našeptávače. Když ten jim právě nesděluje vaše data, mohou je znovu chtít po vás - ale na to jsme přeci zvyklí, ne? Vždyť dosud to přesně takto fungovalo.

Případný výpadek základních registrů by tedy nemusel být pro občany až tak patrný a markantní. A hlavně: zatím by se ani neměl moc kde projevit. Protože z odhadovaného počtu asi deseti tisíc agendových informačních systémů, které by měly základní registry využívat, jich tak zatím činí pouhých několik desítek. Ostatně, i registr vozidel byl spuštěn bez toho, aby se základními registry pracoval.

Potřebujeme všechno třikrát? (25.7.2012)

V dávných dobách, kdy se u nás mobilní telefony teprve rozmáhaly, nebylo žádnou vzácností potkat nadšence, který měl hned tři mobily současně – všechny své vlastní, soukromé, a každý se službami od jiného operátora. Důvodů bylo asi více, včetně jakési fascinace mobilními technologiemi či domněnky, že žádný z operátorů nedokáže uspokojit všechny potřeby náročného zákazníka. Dnes už je ale situace přeci jen odlišná. Většina lidí nosí při sobě jen jeden mobil a využívá služby jen jednoho operátora. Výjimkou jsou pouze ti, co potřebují rozlišovat mezi soukromým a firemním – a pak používají dvousimkové mobily, případně chodí obtěžkáni jedním služebním a jedním soukromým mobilem.

Přesto nám z oněch pionýrských dob cosi přetrvalo: jakási automatická představa, že všechno musí být vícenásobné. Že potřebujeme více mobilních operátorů, a každého s vlastní mobilní sítí, fungující na principiálně stejné technologii (GSM či 3G) a poskytující principiálně stejné služby (zejména hlasové a datové). Takovéto sítě ale samozřejmě něco stojí. A kdo že v konečném důsledku zaplatí jak jednorázové náklady na jejich pořízení, tak i průběžné náklady na jejich provoz, údržbu, správu a obnovu? No přeci koncoví uživatelé, coby zákazníci příslušných operátorů, v koncových cenách konzumovaných služeb. A ještě se operátorům musí složit na jejich zisk.

Dnes se můžeme s představou „vícenásobnosti“ setkat i v podmínkách nadcházející aukce mobilních kmitočtů: stát, který rozděluje nové kmitočty pro mobilní broadband, požaduje, aby do určité doby bylo pokryté určité území a byly na něm poskytovány určité služby. Jenže podmínky aukce to neříkají přesně takto. Místo toho říkají, že každý zájemce, který v aukci uspěje a získá určitý příděl kmitočtů, musí vybudovat požadované pokrytí a poskytovat příslušné služby. V tom je podstatný rozdíl.

Obvyklý výklad je skutečně takový, že každý operátor by měl vybudovat vlastní síť a s ní pokrýt příslušné území. To pak bude pokryto tolikrát, kolik bude úspěšných zájemců v nadcházející aukci. Tedy až třikrát, protože právě tolik „rozumných“ přídělů (bloků po 10 MHz párového pásma) je k dispozici v nejlukrativnějším pásmu 800 MHz, které se nejvíce hodí pro pokrytí dosud nepokrytých oblastí s nejmenší hustotou uživatelů a pro poskytování mobilního broadbandu. Nechme stranou, zda to budou tři pokrytí od tří stávajících operátorů, nebo od dvou stávajících a jednoho nového příchozího. Podstatné je spíše něco jiného: je skutečně zapotřebí budovat tři nové sítě, s tomu odpovídajícími náklady? A ty pak promítnout zákazníkům do cen odebíraných služeb?

Praxe naštěstí ukazuje, že existuje i jiné řešení, podstatně úspornější. Že se mobilní operátoři domluví a vybudují jen jednu společnou síť, kterou pak společně sdílí. Přesněji přístupovou část mobilní sítě, hlavně jednotlivé základnové stanice a jejich vybavení. Do nich si už pak každý z operátorů „dodá“ a nasadí své vlastní kmitočty, a tím vytvoří své vlastní pokrytí. Z pohledu zákazníků se pak jedná o funkčně samostatnou síť, i s vlastní přenosovou kapacitou a vlastní identitou příslušného operátora.

Že to v reálu funguje, a to i v ČR, ukazuje příklad Telefóniky a T-Mobile, které takto úspěšně sdílí významné části svých 3G sítí. Tipuji, že se takovéhoto sdílení dočkáme i v případě budoucích sítí, využívajících kmitočty přidělené v nadcházející aukci. Protože potřeba šetřit náklady je neúprosná. A to jak na straně operátorů, budujících sítě, tak i na straně zákazníků, platících za jejich služby.

Rodný list s sebou! (8.8.2012)

Ne vždy se všechno podaří tak, jak by mělo. Když byly nedávno spuštěny základní registry, byl jejich hlavní přínos prezentován na tom, jak zásadně se změní jednání s lidmi na úřadech. Jak už lidé nebudou muset opakovaně dokládat to či ono – a jen předloží svou novou, strojově čitelnou občanku, a úředníci si už sami zjistí vše potřebné, právě díky základním registrům.

Na naplnění této vize si ale ještě nějaký čas počkáme, protože většina úřadů teprve musí napojit své informační systémy na ony zázračné základní registry. A co čert nechtěl, a určitě ani kapitáni českého eGovernmentu – místo pozitivních změn a přínosů naopak vyplouvají na povrch první problémy a nedostatky celého nového konceptu elektronické veřejné správy, který kromě základních registrů zahrnuje například i nové občanky,  nemluvě již o datových schránkách a všelijakých informačních systémech pro tu či onu agendu. Ano, i pro agendu s registrací vozidel.

Pravdou je, že právě nový centrální registr vozidel se moc dobře nepředvedl. Jedna věc se mu ale povedla naprosto dokonale: svými problémy zcela zastínil jiné nedokonalosti a problémy. I základní registry by mu mohly poděkovat za to, jak dobře od nich odvedl pozornost médií a stáhnul ji na sebe. Nemluvě již o kuriózním novém problému s rodným příjmením, který minulý měsíc „vybuchl“ na CzechPointech, u výpisu z rejstříku trestů. I ten může registru vozidel děkovat za to, že se nikde moc nerozmazává.

Že nevíte, o jaký problém se jedná? To je jednoduché: nové občanské průkazy, vydávané od počátku letošního roku, už neobsahují některé důležité údaje. Například o manželovi/manželce a dětech, ale třeba také údaj o rodném příjmení. Což kupodivu není důležité jen u žen, které se vdávají, ale prý i u mužů – pokud by změnili jméno a chtěli smazat stopy po své předchozí identitě. I proto jsou některé agendy na rodné příjmení dosti citlivé a trvají na jeho správném a věrohodném doložení. Asi neudiví, že jde například o agendu výpisů z rejstříku trestů.

Dokud rodné příjmení bylo uvedeno na občanském průkazu, problém s jeho doložením nevznikal. Ale co teď, když na nových občankách už rodné příjmení uváděno není? Odpověď by ale měla být jednoduchá: od toho přeci jsou základní registry! Vždyť jejich hlavním přínosem by mělo být přesně to, co je zde zapotřebí: aby si úředník dokázal sám zjistit potřebné informace, které již v rámci veřejné správy jsou k dispozici, a nepožadoval jejich doložení po samotném občanovi. Tedy aby mu stačila i nová občanka bez údaje o rodném příjmení.

Jak asi už tušíte, tento kýžený efekt nenastal. Místo něj teď na CzechPointech visí něco, co staví logiku základních registrů úplně na hlavu a jde proti ní: „Doporučujeme žadatelům s novým občanským průkazem, aby si pro získání výpisu z Rejstříku trestů navíc přinesli i doklad, který obsahuje rodné příjmení (např. rodný list)“.

Proč tomu tak ale je, když CzechPointy jsou jedním z prvních agendových informačních systémů, které se na základní registry skutečně napojily a dokáží s nimi pracovat? Proč si tedy údaj o rodném příjmení nezjistí samy? Odpověď je bohužel taková, že údaj o rodném příjmení v základních registrech (konkrétně v registru obyvatel) obsažen není. Lze ho najít až v jiném agendovém informačním systému, a to v informačním systému evidence obyvatel (ISEO). Jenže odsud si jej CzechPointy zatím vytáhnout nedokáží. Inu, nic není dokonalé.

Bude na datové schránky? (22.8.2012)

Šetření je imperativem současnosti a týká se už i státní správy. Třeba takové ministerstvo vnitra dnes šetří, kde jen může, a mnohdy i tam, kde by raději moc šetřit nemělo. Jenže stále má ve své gesci i takové oblasti, kde zatím šetřit moc nemůže. Nebo jen nechce. Či nedokáže?

Třeba takový projekt datových schránek: ten byl celý rozjetý v roce 2009 za panování Ivana Langera, coby ministra vnitra, kdy se ještě moc nešetřilo. A tak byl celý tento projekt postaven na principu nákupu služeb: na předpokladu, že stát nic jednorázově neinvestuje, ale platí pouze průběžně, za používání služby. Zde konkrétně za každou přenesenou datovou zprávu. Její cena byla dohodnuta také ještě v dobách, kdy stát ještě tolik nešetřil, a kdy šlo jen odhadovat, kolik datových zpráv se vlastně přenese. A tak se na počátku dohodl jakýsi harmonogram, s poklesem ceny podle počtu přenesených zpráv: začalo se na 15,04 Kč (bez DPH) za jednu datovou zprávu, a dnes přijde na 11,68 Kč (bez DPH).

Alternativou by býval opačný přístup: stát by zafinancoval vybudování celého informačního systému datových schránek, a pak mohl mít jeho provoz zdarma, přesněji za provozní náklady. Ty mohl hradit paušálně, a tudíž je i lépe plánovat. Smysl by to dávalo i z pohledu způsobu financování: pro služby egovernmentu lze využít různé unijní fondy. Jenže ty jsou určeny právě pro jednorázové investice, na zřízení, zprovoznění, migraci atd., ale nikoli na rutinní provoz. Takže s průběžným placením za jednotlivé datové zprávy tyto fondy nepomohou.

Cena za jednotlivé datové zprávy časem přišla příliš vysoká i samotnému resortu vnitra. Třeba nástupce Ivana Langera, Martin Pecina, svého času prohlásil, že tak vysokou cenu jeho hlava nebere. Jenže: ani on s ní nedokázal nic udělat. Sice deklaroval, že s provozovatelem datových schránek dohodne paušální způsob zpoplatnění, ale to se nestalo dosud. Nepodařilo se to ani Radku Johnovi, a zatím ani stávajícímu ministru vnitra.

A tak stát dále platí za jednotlivé datové zprávy jak mourovatý. Navíc ještě výrazně rozšiřuje okruh toho, co se datovými schránkami posílá. Třeba i v souvislosti se základními registry to je kde jaká provozní záležitost, typu žádosti, potvrzení, informačního výpisu atd.

Celá věc je navíc komplikována tím, že původní princip „platíme jen za službu“ nebyl úplně dodržen. Stát tak ve skutečnosti platí provozovateli datových schránek i měsíční provozní paušál (15 milionů Kč), platí mu za každou zřízenou datovou schránku, a platí i implementaci všech změn, které na fungování datových schránek požaduje. Což jsou částky v řádu stovek milionů. Pokud si posčítáme celkové náklady, které stát skrze vnitro až dosud na datové schránky vynaložil, dostaneme se k částce kolem dvou a půl miliardy. Při celkovém počtu cca 92 milionů přenesených datových zpráv to odpovídá přibližně 27 korunám za jednu datovou zprávu, již včetně DPH. To je podstatně více, než kolik činí samotná jednotková cena za přenesení jedné datové zprávy (dnes 11,68 Kč bez DPH).

S tím nejspíše souvisí i další problém: pro letošní rok má vnitro na provoz datových schránek přiděleno 500 milionů. Již dnes ale ví, že mu to nebude stačit. A tak místo šetření naopak požaduje ze státního rozpočtu dalších 394 milionů jen na provoz datových schránek.

Nová krev pro ČTÚ (5.9.2012)

Rada Českého telekomunikačního úřadu by měla brzy dostat novou posilu, v osobě právníka Roberta Pelikána. Alespoň tak si to přeje ministr průmyslu a obchodu Martin Kuba, kterému přísluší nominovat kandidáta, a který už ho také oficiálně představil širší veřejnosti. Tím ukončil období spekulací, kdy se řešilo, zda uvolněný post bude obsazen na principu „teplého místečka pro někoho zasloužilého“, či se záměrem dosadit do Rady někoho, kdo by mohl prosadit nějaké výraznější změny.

Během této doby se v médiích objevovaly zasvěcené informace o tom, jak si prý předseda vlády Nečas přeje první variantu. Ministr Kuba ale dával najevo, že chce variantu druhou, a že hodlá pokračovat v trendu „omlazování“ Rady ČTÚ, který nastolil již v březnu nominací novináře Ondřeje Malého. Tentokráte padala jména jako Dana Bérová (dříve ministryně informatiky ČR) či Hynek Chudárek (bývalý šéf televize Óčko). Nakonec ale oficiální nominaci získal – a také přijal – někdo třetí. Již zmiňovaný právník Robert Pelikán, prezentovaný jako expert na soutěžní právo, i s praktickými zkušenostmi v této oblasti.

Pravdou je, že toto je téměř ideální specializace vzhledem k tomu, co je vlastně ve hře. Formálně sice jde jen o post jednoho z pěti členů Rady ČTÚ, který je momentálně neobsazený, a jehož obsazení musí ještě schválit vláda jako taková (na základě návrhu ministra průmyslu a obchodu). Ale fakticky asi bude ve hře více: v čele Českého telekomunikačního úřadu totiž stojí Předseda Rady, který celý úřad fakticky řídí a má poměrně výrazné pravomoci. V současné době je předsedou Pavel Dvořák, který je po Davidu Stádníkovi teprve druhým předsedou Úřadu za celou dobu existence jako samostatného a nezávislého úřadu. Hlavně ale: panu Dvořákovi končí jeho mandát na přelomu března a dubna příštího roku.

Předsedu Rady ČTÚ přitom také volí vláda, opět na návrh stejného ministra průmyslu a obchodu, jako v případě členů Rady. Takže lze očekávat, že na předsedu bude nominován právě někdo z „koní“ současného ministra Kuby. Právník, se zaměřením na soutěžní právo a s praktickými zkušenostmi, pak asi bude nejpravděpodobnější volbou. A také si nejvhodnější.

Alespoň podle mého názoru totiž dosavadnímu ČTÚ nejvíce chyběla odvaha jít do většího sporu s velkými operátory. Ne snad, že by jim chodil nějak výrazněji „na ruku“. Ale stejně tak moc „nekopal“ ani za jejich zákazníky a prakticky vůbec nebojoval proti tomu, jak je operátoři odírají. Dokonce dlouhou dobu ani nedával najevo, že by mu toto odírání nějak vadilo a nesignalizoval potřebu s tím něco dělat. Byl to spíše takový „úřednický úřad“, který dbal hlavně na to, aby měl krytá vlastní záda a nemohl být nařčen z nedodržování toho či onoho předpisu.

Teprve v poslední době se situace začala trochu obracet, a alespoň rétorika úřadu se poněkud posunula směrem k prosazování zájmů a potřeb zákazníků. Jenže od slov ke konkrétním činům, a hlavně ke konkrétním dopadům, je ještě daleko. A hlavně: bude nutné nebát se a jít do boje. Nejspíše i do větších právních sporů, protože mocní operátoři jistě neustoupí z dobytých pozic jen tak snadno. Takže zkušený právník v čele ČTÚ, navíc znalý soutěžního práva, bude více než potřebný. Nejlépe právník dostatečně ambiciózní, aby si na novém postu chtěl i „udělat jméno“. Ať si jej udělá, sám mu rád zatleskám. Hlavně aby uspěl.

Je jeden dost, nebo málo? (19.9.2012)

První část největší telekomunikační tajenky letošního roku - kdo se přihlásí do nadcházející aukce mobilních kmitočtů - již byla vyluštěna. Dnes již víme, že se přihlásili čtyři zájemci. U tří z nich, konkrétně u stávajících mobilních operátorů, to bylo dopředu prakticky jisté. Takže otázka zněla spíše tak, zda se přihlásí ještě někdo další. A skutečně se přihlásil: Kellnerova PPF. Pokud v aukci uspěje, chce postavit moderního a štíhlého mobilního operátora, rozuměj s minimem vlastním zaměstnanců a outsourcingem všude tam, kde to jen půjde. A také s plným portfoliem služeb včetně hlasových - protože opak, v podobě soustředění se jen na data, by byl ekonomickou sebevraždou.

Na vyluštění další části tajenky, tedy kdo v aukci uspěje a získá nové kmitočty, si musíme ještě počkat. Zajímavé to bude hlavně v nejlukrativnějším pásmu 800 MHz, uvolněném jako tzv. digitální dividenda po přechodu z analogového na digitální televizní vysílání. Protože zde je reálně místo jen pro tři příděly (po 10 MHz párového pásma), zatímco zájemců je o jednoho více. Zde by se tedy mohla odehrát skutečná soutěž, která by mohla vyšponovat výslednou cenu nad tu původní vyvolávací - a jeden ze zájemců bude muset odejít s nepořízenou.

Osobně mne ale na podávání přihlášek docela překvapila většinová reakce médií. Ta se totiž nesla v duchu toho, že pouze jeden další zájemce, nad předem očekávané tři, je smutně málo. A že je to špatné vysvědčení pro toho, kdo nastavoval podmínky aukce, když dveře pro nové zájemce neotevřel dostatečně.

No, s tím že podmínky pro nového hráče nejsou zrovna vstřícné a motivující, si dovolím souhlasit. Ale už ne s tím, že jediný další zájemce je málo. Sám jsem byl spíše skeptický a docela se obával se, že se neobjeví nikdo. Takže teď naopak kvituji, že se vůbec někdo našel a má odvahu „do toho jít“. Protože málo vstřícné podmínky aukce nejsou zdaleka tím jediným, co novému hráči hází klacky pod nohy. Je zde ještě řada dalších faktorů, které působí přímo negativně, či jen dále zvyšují celkové riziko, do kterého nový zájemce jde. Je to například celková ekonomická situace, která rozhodně „není nejlepší“ a bohužel nedává moc šancí na nějaké brzké zlepšení. A kolik subjektů má dostatek disponibilního kapitálu a je ochotno jít do zvýšeného investičního rizika, místo aby si konsolidovalo své pozice a jistilo se na ještě horší časy?

Nejistý je ovšem i vývoj v samotné mobilní branži, který s ekonomickou situací úzce souvisí. Mobilním operátorům se totiž může docela dobře stát, že přijdou o největší a stále nejlukrativnější zdroj svých výnosů, kterým jsou mobilní hlasové služby. I ty se mohou poměrně brzy přesunout k VOIP operátorům, kteří je zlevní na zlomek jejich dnešní ceny a z mobilních operátorů udělají jen „hloupé datové trubky“, které si budou moci účtovat jen za mobilní datové přenosy. V takovéto podobě by se ale mobilní operátoři těžko uživili.

Není potom s podivem, že se vůbec našel někdo další, kromě stávajících operátorů, kdo se do aukce přihlásil? No, možná že nikoli. Právě PPF totiž má v rukávu jedno eso, kterým je možnost synergických efektů. Má vlastní banku, vlastní pojišťovnu, poskytovatele spotřebitelského financování, sázkovou kancelář a kdoví, co ještě. A když to všechno vzájemně propojí, může jí vyjít i to, že svým klientům bude moci poskytovat mobilní služby třeba i zdarma. Protože si je náležitě „zkasíruje“ na něčem jiném.

Data retention si back! (3.10.2012)

Tak už je to tady zase: kdykoli někomu voláte, kdykoli někdo volá vám, kdykoli se připojíte k Internetu – vše se už zase zaznamenává. Nikoli samotný obsah hovoru či přenosu, ale to, odkud i kam voláte, včetně místa kde se nacházíte, délky hovoru či připojení atd. Říká se tomu „provozní a lokalizační údaje“ a podle nové právní úpravy, platné od tohoto pondělka, mají takovéto údaje operátoři uchovávat po plných 6 měsíců. A na vyžádání je musí poskytovat těm subjektům, které na to mají nárok. Což jsou orgány činné v trestním řízení, samozřejmě včetně Policie, ale také třeba BISka, vojenské zpravodajství a Česká národní banka.

Pravdou je, že uchovávání takovýchto provozních a lokalizačních údajů, v angličtině označované jako data retention, u nás už jednou bylo. Fungovalo „na plné pecky“ do března 2011, kdy zasáhl Ústavní soud. Nikoli ale v tom smyslu, že by odsoudil samotný princip uchovávání a poskytování provozních a lokalizačních údajů a zakázal jeho aplikaci. Rozhodl pouze o tom, že naše právní úprava data retention není správná a nesprávně transponuje příslušnou evropskou směrnici, neboť porušuje ústavněprávní limity a je v kolizi s požadavky na omezení základního práva na soukromí. Jinými slovy Ústavní soud řekl, že příslušnou právní úpravu je třeba předělat.

Reakce na toto rozhodnutí Ústavního soudu byla podle očekávání různá. Ochránci soukromí to oslavovali, zatímco dosavadní příjemci provozních a lokalizačních údajů srdceryvně lamentovali, jak negativně je to postihne. Jak v mezidobí, do nové právní úpravy, nebudou moci vyšetřit prakticky nic, protože se již nedostanou k informacím a důkazům, které jsou pro ně doslova klíčové.

Dnes, s odstupem více jak roku, již máme k dispozici statistiky, dokládající jak dalece to byla pravda. Vyplývá z nich, že to pravda nebyla. Skutečností je, že radikální pokles objasněnosti trestných činů se nedostavil. Vlastně naopak: za rok 2011, který se ze tří čtvrtin odehrával již bez uchovávání a poskytování provozních a lokalizačních údajů, objasněnost trestných činů oproti předchozím dvěma rokům dokonce stoupla. Sice o nějaké zlomky procent, ale to bohatě postačuje – pro vyvrácení domněnky, že orgány činné v trestním řízení se bez data retention jednoduše neobejdou. Možná ale, že je to právě o té „jednoduchosti“: že s provozními a lokalizačními údaji jde jednodušeji to, co jde i jinak, ale dá to přeci jen více práce.

A ještě jeden zajímavý aspekt: požadavky na dostupnost provozních a lokalizačních údajů neustále eskalují. Takže když dnes – vlastně od pondělka, 1. října 2012 - máme novou právní úpravu data retention, ta je opět o něco rozsáhlejší, ve smyslu požadování dalších a dalších provozních a loalizačních údajů, které dříve požadovány nebyly. Nově požaduje například to, aby bylo „vidět“ i za mechanismy překladu IP adres (za tzv. NAT). A chce také znát všechny přístupové body bezdrátových sítí, zejména tedy oblíbeného Wi-Fi, včetně jejich zeměpisných souřadnic, jmen a názvů atd.

Dokonce se kvůli tomu mění i dosavadní princip, podle kterého se provozní a lokalizační údaje sice uchovávají průběžně, ale poskytují až na žádost: právě zde, u seznamu Wi-Fi hotspotů, nová právní úprava požaduje pravidelné poskytování údajů každé 3 měsíce. A co je možná ještě horší: z dikce novelizovaných zákonů, které problematiku data retention upravují, není jednoznačně patrné, zda se vše týká jen Wi-Fi sítí velkých telekomunikačních operátorů, nebo i veřejných Wi-Fi hotspotů třeba v restauracích, kavárnách, hotelech, nákupních centrech apod.

K čemu nám bude LTE? (17.10.2012)

Na výsledek aukce kmitočtů pro mobilní broadband, který vypsal Český telekomunikační úřad, si ještě nějaký ten pátek počkáme. Již dnes se ale pilně diskutuje o tom, co vlastně přinese nová technologie LTE (plným jménem Long Term Evolution), která bude na nových kmitočtech nasazena, a jak budou její služby zpoplatněny. To zatím není vůbec jasné.

Původně se o této technologii předpokládalo, že bude jakýmsi „definitivním řešením“ datových potřeb mobilních uživatelů, protože přinese opravdu skokovitý nárůst kapacity mobilních sítí. Dnes už je ale jasné, že onen skok nebude až tak výrazný. Stávající technologie, zejména HSPA, totiž neusnuly na vavřínech a také zrychlují. Takže místo nějakého pětinásobku s příchodem LTE to bude spíše tak dvojnásobek dosavadní rychlosti. I to samozřejmě bude velký přínos – ale spíše postupného či evolučního charakteru, než skokového. Ostatně, vždyť ono LTE má evoluci přímo ve svém názvu.

Fígl je ale v něčem jiném: zatímco kapacitní možnosti mobilních sítí rostou lineárně, ať již na dvojnásobek či pětinásobek, objem provozu generovaného uživateli vykazuje spíše exponenciální růst. A to nemůže dopadnout dobře. Dříve či později - ale spíše dříve – přestane lineární nárůst stačit, a exponenciální růst provozu znovu převáží. Přesněji: i po nástupu LTE se časem začne znovu projevovat nedostatek kapacity, který již dnes nutí mobilní operátory odvádět co největší část provozu do sítí, kde je kapacity dostatek. Hlavně do Wi-Fi sítí.

Abychom ale byli přesní: nedostatek kapacity a potřeba odvádění provozu do jiných sítí se projevují u zahraničních mobilních operátorů, zatímco ty naše příliš netrápí. Důvodem je odlišný historický vývoj u nás a v zahraničí: zatímco v mobilně vyspělých zemích operátoři své zákazníky zpočátku příliš neomezovali, naši je drželi mnohem více na uzdě, skrze umělé omezování rychlosti a přísné objemové limity. Díky tomu se liší i současný vývoj: zatímco zahraniční operátoři dnes spíše „přiškrcují“, neboli ustupují od neomezených datových tarifů a zavádí určitá omezení, u nás dochází k trendu do značné míry opačnému: k určitému uvolňování dosud velmi přísných omezení. Teď ale: co s tím vším udělá nástup technologie LTE?

V zahraničí je LTE pro operátory příležitostí k tomu, aby nemuseli tolik „přiškrcovat“ své zákazníky a omezovat je v jejich „mobilně-datovém rozletu“, což je vždy vnímáno negativně. Díky tomu jsou zahraniční operátoři asi i více motivováni k co nejrychlejšímu zavádění technologie LTE.

To naši operátoři budou v odlišné situaci. Pro ně bude LTE spojeno spíše nutností dalšího mírného uvolňování dosud pevného stisku kolem „datového hrdla“ jejich zákazníků. Protože jak jinak by ve svém marketingu „prodali“ novou technologii, kterou musí tak jako tak nasadit – již jen kvůli tzv. rozvojovým kritériím, spojeným s kmitočty získanými z aukce. Pokud by ale ponechali stávající objemové limity, a pouze zvýšili uměle omezenou rychlost přenosu, vedlo by to k velmi kurióznímu a negativně vnímanému efektu: uživatel, který už dnes může vyčerpat svůj měsíční objemový limit doslova za chvilku, by to nově (díky vyšší rychlosti) stihl za poloviční, třetinovou či třeba i čtvrtinovou dobu.

Jenže když „uvolnit“, jak konkrétně? Mají být nové kapacitní možnost technologie LTE zohledněny jiným zpoplatněním a jinými objemovými limity, než ostatní technologie? Nebo nemá být mezi technologiemi rozlišováno a všechna data mají být zpoplatněna stejně? S tím teď musí mít naši operátoři pořádně zamotanou hlavu.

První virtuál. Proč až teď? (31.10.2012)

Včera se nám poprvé představil skutečný virtuál, jménem Blesk Mobil. Tedy virtuální mobilní operátor, což je subjekt, který sice sám nemá žádnou mobilní síť, ale to mu nebrání v tom, aby nabízel a skutečně poskytoval její služby. Dělá to totiž tak, že si potřebnou kapacitu a funkce sám kupuje od skutečného mobilního operátora s vlastní sítí, v daném případě od Telefóniky, a to ve velkém. Díky tomu může dosáhnout na příznivější ceny, a vyplatí se mu mobilní služby rozprodávat dál svým vlastním zákazníkům, pod svou vlastní značkou. A také za ceny, které si volí sám.

Na existenci a fungování virtuálních mobilních operátorů si nejspíše budeme muset chvíli zvykat, protože jsou u nás novinkou. Tedy alespoň v tak „řádné“, otevřené a zcela veřejné podobě, jakou nyní má Blesk Mobil. Jsme totiž široko daleko jediní, kdo dosud žádného virtuálního operátora neměl. Proto je asi na místě zamyslet se nad tím, proč tomu tak je. Proč se u nás žádný virtuál dosud neobjevil?

Určitě to není tím, že by nebyli žádní zájemci o roli virtuálního mobilního operátora. Naopak, byla jich celá řada, a mnozí z nich svůj zájem deklarovali veřejně – a následně informovali o tom, jak se nedokázali dohodnout s žádným ze skutečných mobilních operátorů. Na druhou stranu to nebylo až tak nelogické. V situaci, kdy je mobilní trh nasycen a nové zákazníky již není kde brát, má nástup virtuálů jasný důsledek: větší konkurenci na trhu a snižování cenové hladiny mobilních služeb. Což pro skutečné operátory, dosud zvyklé na faktický oligopol, znamená snižování jejich výnosů zisků. Tak se nedivme, že se virtuálům dosud bránili jak čert kříži.

Jak je ale potom možné, že nyní k dohodě došlo? A proč právě s vydavatelstvím Ringier? „Oficiální“ vysvětlení, dobře zapadající do předchozí argumentace skutečných mobilních operátorů, je takové, že dosud jim nikdo nedokázal nabídnout takové podmínky, které by byly dostatečně zajímavé pro obě strany. Až teprve teď Ringier, díky své schopnosti oslovit významnou část veřejnosti.

Pokud se nad tím zamyslíme, určitá logika v tom je: Ringier by díky své mediální síle skutečně mohl „intenzivně masírovat“ tu část veřejnosti, která odebírá jeho vlajkový Blesk (ale i další tituly), a tím odlákat některé zákazníky od ostatních dvou operátorů, kteří jsou konkurenty Telefóniky. Pokud přejdou k novému Blesk Mobil, sice také nebudou u Telefóniky, ale ta z nich bude mít alespoň nějaký příjem, byť zprostředkovaný virtuálním operátorem. Potud tedy kladný příspěvek na pomyslnou misku vah. Dokáže ale kompenzovat celkové snižování cen a úbytek výnosů a zisků? Tady už je to spíše o spekulacích – a můj názor je takový, že nedokáže. Zvláště když ostatní mobilní operátoři si to určitě „nenechají líbit“ a také nějak zareagují. Nehledě na to, že Blesk Mobil může přetahovat zákazníky i samotné Telefónice.

Za skutečný důvod proto považuji něco jiného. To, že mobilním operátorům nyní reálně hrozí, že jim regulátor (ČTÚ) dohodu s virtuály nařídí. A tak je pro ně samotné výhodnější tomuto kroku předejít či ho jen předběhnout, dohodnout se sami a na takových podmínkách, které si určí také sami. Už i proto, že vzájemně dohodnuté podmínky mohou být výrazně „měkčí“, než ty direktivně nařízené.

BLESKmobil jako slupka (14.11.2012)

Máme takového virtuálního mobilního operátora, jakého si zasloužíme. Tak nějak by se dalo parafrázovat obvyklé a časté postesknutí nad tím, jaké máme politiky, vládu, prezidenta, ekonomiku, telekomunikační trh či řadu jiných věcí. Nový BLESKmobil si na to ale zadělal sám už jen způsobem, jakým vstoupil na trh. Postupoval totiž v duchu tradic a dosavadních zvyklostí našeho trhu mobilních telekomunikačních služeb. Troufnu si však odhadovat, že lidé od něj očekávali pravý opak: že přinese nejenom jiné (a to nižší) ceny, ale také jiné chování a jiný přístup ke svým zákazníkům. Že bude hrát na rovinu, bez kliček, nástrah a různých pastiček. Bez mlžení a navozování iluzí, že věci jsou jiné, než jaké ve skutečnosti jsou.

Nižší ceny BLESKmobil skutečně přinesl. Tedy alespoň ve srovnání s dosavadními cenami běžných předplacenek, u kterých jedna minuta přijde na 5 až 7 korun. Jeho cena - 2,50 Kč za minutu – je z tohoto pohledu skutečně zajímavá a může oslovit hodně zájemců. Jenže ti asi až časem zjistí jednu důležitou skutečnost, kterou se BLESKmobil zrovna nechlubí: že by každých 90 dnů měli dobít svůj kredit nejméně částkou 200 Kč. V přepočtu na měsíc to vychází na cca 67 Kč, což BLESKmobilu zajišťuje určitý minimální výnos na každou jednotlivou předplacenku. Ale z pohledu zákazníka to docela mění charakter předplacené služby, oproti tomu jak je inzerována, a posouvá ji blíže k běžným tarifům.

A jak že toho BLESKmobil dosáhl? Tím, že extrémně zkrátil platnost kreditu: zatímco běžně je jeho platnost 12 měsíců, u BLESKmobilu je to pouhých 90 dnů. Lze ji sice prodloužit, ale k tomu si musíte svůj kredit znovu dobít. No a nejnižší částkou je právě oněch 200 Kč, kterými lze dobíjet na terminálech SAZKA. Vlastní dobíjecí kupony BLESKmobilu jsou dokonce ještě dražší, v hodnotě 250 Kč.

Na tento důležitý aspekt nejspíše dojde až časem, po oněch 90 dnech, až prvním málo volajícím zákazníkům začne expirovat jejich kredit. Již dnes ale vzbudil velký rozruch úplně jiný aspekt: to, zda nový BLESKmobil vůbec je virtuálním mobilním operátorem. Sám se tak prezentuje, a díky tomu získává hodně cenných bodů pro svůj marketing. Protože čím dál tím více zákazníků je nespokojeno se stávajícími operátory i s jejich celkovým přístupem, chtějí od nich odejít, a na virtuální operátory čekají doslova jako na smilování.

V den výročí Velké říjnové socialistické revoluce, tedy 7. listopadu 2012, se ale ukázalo, že fakticky nemají moc kam odejít. Právě v tento den totiž začal nový BLESKmobil poskytovat své služby, a přitom musel zveřejnit i své Všeobecné obchodní podmínky. No a z nich jednoznačně vyplynulo, že celý slavný BLESKmobil je vlastně jen marketingová slupka, pod kterou na zákazníky číhá opět Telefónika.

Vydavatel Blesku, tedy společnost Ringier Axel Springer, je sice majitelem značky BLESKmobil, ale jinak je pouhým značkovým přeprodejcem (Branded Reseller) služeb, které poskytuje přímo Telefónica. Z pohledu uživatelů je podstatné, že oni se stávají zákazníky Telefóniky, a nikoli Ringieru. Prvním použitím služby BLESKmobilu totiž neuzavírají smlouvu s Ringierem, ale právě s Telefónikou. Ta tak dnes poskytuje své služby pod dvěma různými značkami: pod „prémiovou“ značkou O2, a pod „nízkonákladovou“ značkou BLESKmobil. Ty první si na trhu prodává sama, ty druhé za ni prodává Ringier.

Nic není jednouduché! (28.11.2012)

Když jsem to viděl poprvé, myslel jsem, že jde o překlep. Mám tím na mysli slogan „Jednouduchá komunikace s úřady“, který se objevil na nových webových stránkách Správy základních registrů již někdy v září tohoto roku. Je uveden přímo v záhlaví, tam kde obvykle bývají reklamní bannery, a je psán dostatečně velkým písmem na to, aby jej člověk nepřehlédnul. Jak je ale potom možné, že si nikdo nevšimnul onoho nadbytečného písmenka „u“ ve slově „jednoduchá“? Že by to byl důsledek toho, jak lidé nečtou po jednotlivých hláskách, ale rovnou po celých slovech, a tak si nějakého písmenka navíc ani všimnou?

Chvíli mi to vrtalo hlavou, ale pak jsem sedl a napsal do Správy základních registrů, že mají na své webu zajímavý překlep. Ještě zajímavější ale byla odpověď, která mi přišla: že se prý nejedná překlep, nýbrž o záměrnou slovní hříčku. Výraz „Jednouduchá“ má odkazovat na jeden registr (ZR) či na potřebu jednoho kliknutí (zjednodušenou komunikace prostřednictvím jednoho registru).

Připadlo mi to trochu divné, a tak jsem pátral dál. Zda se například nejedná o nějakou „přípravu“ na informační kampaň k základním registrům, kterou vnitro opakovaně slibovalo. A skutečně, z Ministerstva vnitra mi potvrdili, že “jednouduchá” komunikace s úřady je skutečně záměrná slovní hříčka. A že prý půjde o základní nosný prvek připravované imageové mediální kampaně, která by měla zvýšit povědomí o základních registrech a benefitech, které budou přinášet veřejnosti. Prý, zjednodušeně řečeno: že občanům bude stačit nahlásit určité údaje na úřadě pouze jednou.

Současně jsem se od vnitra dozvěděl, že má již vysoutěženu “kreativní” část kampaně, kterou vyhrála společnost Bison & Rose (za 1,165 milionu Kč bez DPH), a zatím stále probíhá soutěž o to, kdo zajistí „nákup médií“ (s předpokládanou hodnotou veřejné zakázky 10 milionů Kč) - ale že s touto druhou soutěží jsou prý nějaké problémy. No, dnes již asi budou vyřešeny, protože první televizní spoty, propagující „Jednouduchou komunikaci s úřady“, se již začaly objevovat na obrazovkách. A podle zadání kampaně má „Jednoduchá komunikace s úřady“ namířeno i do rozhlasu, na Internet (i v podobě bannerů), stejně jako do tištěných médií.

Je ale právě takováto „mediální masáž“ (formou imageové mediální kampaně) skutečně tím, co dnes základní registry potřebují nejvíce? Tedy pouštět do éteru jednoduchá hesla a slogany o tom, že nějaké registry vůbec existují a mají někomu zjednodušovat život? Problém je v tom, že takováto agitace slibuje něco, co mnohde ještě není a dlouho nebude. Napojování úřadů a jejich agendových informačních systémů na základní registry je totiž během na hodně dlouhou trať, a řada běžců stále není ani zdaleka v cíli. A tak jásání nad tím, jak všichni už doběhli a mohou hrdě čerpat cílovou prémii, je přinejmenším předčasné. Navíc může pořádně namíchnout ty, kteří se v praxi tvrdě střetávají s každodenní realitou, tolik odlišnou od virtuální reality, slibované v mediální kampani. Nehledě na to, že mnohem více než nějaká „imageová“ kampaň by byla zapotřebí pořádná informační kampaň, přinášející praktické informace a konkrétní návody.

V Dubaji o budoucnosti Internetu (12.12.2012)

Podle nedávno zveřejněných statistik ČSÚ u nás pracuje s Internetem 69% procent celé populace. V mladších věkových skupinách to je dokonce přes 90%. Takže by se už snad dalo říci, že jsou to všichni, kteří mají o Internet zájem. A že jsme se asi již dostali do stádia, kdy dostupnost či cena Internetu nejsou zásadnějším limitujícím faktorem jeho využití.

Ne všude ve světě je tomu ale stejně. Zatímco vyspělé země jako celek vykazují plus minus stejnou penetraci Internetu jako Česká republika, celosvětový průměr je zhruba poloviční, někde kolem 35 procent. Což znamená, že méně vyspělé země jsou na tom s využitím Internetu ještě mnohem hůře. V absolutních číslech má podle statistik Mezinárodní telekomunikační unie přístup k Internetu na 2,5 miliardy lidí po celém světě, zatímco zbývajících cca 4,5 miliardy jej nemá. Důvody jsou celkem nasnadě: neexistující či málo rozvinutá infrastruktura, potřebná pro přístup k Internetu, a pak i vysoké ceny.

Dalo by se tedy očekávat, že zlepšení tohoto nepříliš dobrého stavu bude hlavním bodem agendy velké prestižní konference - Světové konference o mezinárodních telekomunikacích - která od 3. prosince stále ještě probíhá  v arabské Dubaji. Zvláště když se tato konference sama přihlásila k podpoře rozvoje Internetu.

Nicméně zprávy, které z Dubaje přichází, nesvědčí o hledání cest k tomu, jak co nejrychleji a nejefektivněji zpřístupnit Internet těm, kteří se k němu ještě nedostanou. Spíše to vypadá na úplně jiný cíl: vyrvat otěže Internetu z rukou těch, kteří je drží dnes, a také změnit způsob jeho fungování, tak aby mohl být více pod dohledem národních vlád. Protože ty chtějí mít více pod kontrolou vše, co jejich občané na Internetu dělají či jen dělat mohou.

Není to ale cíl všech. V zásadě by se dalo říci, že situace na konferenci se polarizovala a vyhrotila do střetu dvou táborů: internetově vyspělejší země nechtějí na fungování a řízení Internetu nic zásadního měnit. Nadále zastávají názor, že Internetu se daří právě díky tomu, že vlády jednotlivých zemí do něj nemluví. O popisované změny naopak usilují země jako Čína, Rusko, či řada arabských zemí a dalších zemí třetího světa, které v tomto směru již předložily své společné návrhy na jakési „znárodnění Internetu“ - na jeho výraznější fragmentaci do jednotlivých národních částí, nad kterou by měly svrchovanou moc vlády příslušných států, s nadnárodní koordinací skrze notně zbyrokratizovanou Mezinárodní telekomunikační unii (ITU), spadající pod Organizaci spojených národů (OSN).

Zatímco jeden tábor z takovýchto představ jímá hrůza, druhý v nich spatřuje tu správnou budoucnost Internetu. Nicméně právě takováto polarizace a nesmiřitelnost obou stanovisek může být paradoxně výhodou, alespoň z pohledu toho tábora, který nechce nic zásadního měnit. Protože Světová konference o mezinárodních telekomunikacích, o které je řeč, stále může rozhodovat a přijímat zásadnější závěry jen na principu konsensu všech 193 členských zemí svého pořadatele (Mezinárodní telekomunikační unie). A znalci poměrů říkají, že něco takového je nereálné. Že navrhovat sice může kdokoli, co chce, ale skutečně prosadit nějaké návrhy je něco úplně jiného. Snad se tedy o osud Internetu nemusíme tolik bát.

Pošlete svá podání znovu! (9.1.2013)

Dostat se mezi dva mlýnské kameny, a to nikoli vlastní vinou, opravdu není nic příjemného. Zvláště když jde o vzájemný střet dvou tak silných resortů, jakými jsou finance a vnitro. S tím, že ve hře je hlavně váš vlastní průšvih, v podobě promeškání důležitých lhůt pro podání vůči finančnímu úřadu. Sami si přitom myslíte, že jste učinili vše potřebné a také včas: vsadili jste na onu výkladní skříň českého eGovernmentu, kterou jsou datové schránky, a své podání, například k DPH, jste včas odeslali ze své datové schránky přímo do datové schránky svého finančního úřadu. Dokonce máte i podepsanou dodejku, stvrzující, že vaše podání včas a v pořádku dorazilo do datové schránky příjemce. Tak proč vám najednou, v prvních hodinách nového roku, někdo posílá zprávu o tom, že vaše datová zpráva, již jednou úspěšně dodaná, se najednou stává nedoručitelnou? Znamená to snad, že jste nestihli předepsanou lhůtu a berňák se teď po vás bude vozit a vesele vás pokutovat?

Když posléze trochu vychladnete a zapátráte po dostupných informacích, zjistíte, že to souvisí s reorganizací celé Finanční správy ČR. Asi se u ní už dlouho nic neměnilo a lidé si na vše moc zvykli, a tak bylo zapotřebí vše co nejdůkladněji překopat. Třeba finančních úřadů zůstalo jen po jednom v každém kraji, plus jeden speciální, a dalších 199 finančních úřadů bylo zrušeno. A místo nich bylo zřízeno 199 „územních pracovišť“ k oněm 14 pozůstalým, potažmo krajským finančním úřadům.

Vlastně by to mohlo být jen nějaké nevinné přejmenování vývěsního štítu. Jenže to by to nebylo tak jednoduché a tolik by to nekomplikovalo život. A tak došlo i na datové schránky: ty dosavadní, patřící formálně rušeným finančním úřadům, byly s příchodem nového roku tzv. znepřístupněny, a místo nich byly novým „územním pracovištím“ zřízeny datové schránky nové. Samozřejmě s úplně novými identifikátory, a pochopitelně bez takové samozřejmosti, běžné u elektronické pošty, jakou je možnost automatického přeposílání ze staré schránky do nové.

No a tím se dostáváme k oněm dvěma mlýnským kamenům: finance se nedokázaly domluvit s vnitrem, coby zřizovatelem a správcem datových schránek, jak zajistit hladký přechod z původního stavu do nového. Dnes každá strana svaluje vinu za to, co se stalo, na stranu druhou. A kus pravdy přitom mají obě strany.

Konkrétně finance, resp. některé finanční úřady, se nenamáhaly vybrat své původní datové schránky těsně před koncem roku, a řadu datových zpráv v nich nechaly trčet i přes příchod nového roku. Jenže právě k tomuto okamžiku jim byly vytvořeny datové schránky nové, a ty dřívější byly znepřístupněny, i s dosud nevyzvednutými datovými zprávami. Ty se tím pádem staly nedoručitelné, a proto ona hláška o jejich nedoručitelnosti, adresovaná jejich odesilatelům. Jenže tady už má zase máslo na hlavně vnitro: jednak tím, že financím neumožní si dosud nevyzvednuté zprávy stáhnout alespoň zpětně. Ale také tím, že nevzalo v úvahu sice komplikovanou, ale přesto důležitou otázku toho, kdy vlastně dochází k doručení: v případě podání vůči orgánu veřejné moci již samotným dodáním do jeho datové schránky, bez ohledu na vyzvednutí či nevyzvednutí.

No a kdo nakonec všechno odnese? No přeci občan, či firma činící podání: podle výzvy Generálního finančního ředitelství by měli své již dříve učiněné, ale ze strany příjemce nevyzvednuté podání podat znovu.

Velká hra o úzké pásmo? (23.1.2013)

Možná jsme na to kvůli všem těm chřipkám, amnestiím a volbám trochu pozapomněli, ale je to tak: aukce kmitočtů pro mobilní broadband stále pokračuje. Původně se očekávalo, že skončí ještě v loňském roce, ale teď už se blíží konec ledna a stále nic. Stále jen ticho po pěšině. Nebo by se spíše hodilo jiné přísloví? To o klidu před bouří?

Absence průběžných informací rozhodně nepřekvapuje, protože všichni zúčastnění museli přijmout přísného bobříka mlčení. Jasné je pouze to, že v aukci stále někdo přihazuje, a proto aukce pokračuje. Časem se samozřejmě dozvíme, kam až toto přihazování dospělo a do jakých výsledných sum se vyšplhaly nabídky za jednotlivé části nabízeného spektra. Co se ale těžko někdy dozvíme, jsou konkrétní strategie jednotlivých hráčů: podle čeho dnes přihazují? Jaká jsou jejich kritéria, jejich limity a další faktory, které určují jejich chování v aukci?

Můžeme se jen domýšlet a spekulovat. A také si třeba dávat některé věci do vzájemných souvislostí. Jako třeba nedávnou informaci o tom, že jeden z hráčů v aukci (Kellnerova skupina PPF) má zájem o koupi jiného hráče v téže aukci (české Telefóniky). V našich i zahraničních médiích je dokonce zmiňována i nabízená částka: 100 miliard korun, v přepočtu 5,210 milionu dolarů. Ale hrdé španělské matce to je nejspíše málo, protože zatím prý k dohodě nedošlo právě kvůli ceně.

Ono je to vlastně i logické, že zatím k žádné dohodě nedošlo: hodnota české Telefóniky, pokud vůbec je na prodej, bude velmi záviset i na tom, jak dopadne stále ještě probíhající aukce. Připomeňme si, že nejlukrativnějším artiklem, o který se v aukci hraje, jsou tři bloky o šířce 10 MHz z tzv. digitální dividendy, o které se zcela jistě uchází všichni čtyři hráči. Jenže tři bloky pro čtyři zájemce znamenají, že na jednoho se nedostane – a asi právě kvůli tomu všichni stále ještě přihazují. Protože zůstat tím, komu zbude v rukou příslovečný Černý Petr, opravdu nebude příjemné. I z hlediska jeho celkové hodnoty pro případný prodej.

Takže je docela dobře možné, že nebývale dlouhé přihazování je důsledkem ještě větší hry, než je samotná aukce kmitočtů. Hry, která probíhá primárně již jen mezi dvěma velkými hráči, Telefónikou (spíše už tou španělskou) a českým PPF. Nejspíše to je pořádně ostrý duel, tak jak bývá zvykem ve světě velkého byznysu, ve kterém jde o velké miliardy. A víme o něm a o jeho průběhu ještě méně, než o samotné aukci.

To, jak tento duel dopadne, ale může mít velmi zajímavé důsledky pro celý náš telekomunikační trh. Zajímavé i v tom ohledu, že je velmi obtížné je byť jen predikovat. Možných výsledků snah o převzetí české Telefóniky ze strany PPF je totiž více, a ne všechny musí být „slučitelné“ s výsledky a podmínkami aukce. Protože ta (kromě jiného) klade i určitá horní omezení na to, kolik frekvencí může jeden soutěžitel v aukci získat. A pak by se náhle ze dvou soutěžitelů stal jeden držitel?

Do výsledku celého duelu se proto zcela určitě promítne jak postoj sektorového regulátora (tedy ČTÚ), tak i postoj regulátora soutěžního (ÚOHS). Jen koncových uživatelů, kteří si od aukce hodně slibovali, se už tradičně nikdo moc ptát nebude. Ale ani oni nemusí přijít zkrátka, protože i rozpoutání cenové války a pokles cen jsou jednou z možností, jak vše může vyvinout. Protože i to je způsob, jak český PPF, vybavený dostatkem volných peněz, může přitlačit ke zdi španělskou matku a přinutit ji odprodat svou místní dceru levněji.

Čeká nás roamingový rozvod (6.2.2013)

Mobilní roaming, umožňující používat vlastní mobil i v zahraničí, byl ještě nepříliš dávno úplným zlatým dolem pro mobilní operátory. Protože ti na něm dokázali generovat opravdu velmi zajímavé výnosy. A to i přesto, že pro koncové uživatele byl roaming naopak symbolem dobře nastražené pasti: něčeho, na čem se daly velmi rychle prodělat i docela drahé kalhoty, pokud si člověk nedal opravdu dobrý pozor. Kvůli horentně vysokému hovornému u hlasových služeb, a ještě více kvůli astronomickým cenám datových služeb v roamingu.

Není proto divu, že právě roaming padl do oka Bruselu a jeho snahám o regulaci všeho možného. A možná i proto, že předražený roaming trápil i hodně a často cestující eurobyrokraty, vzaly věci poměrně rychlý spád: regulační orgány Unie se moc nezdržovaly nějakými vlastními pravidly a regulemi a operátorům rovnou nadiktovaly postupný pokles maximálních koncových cen, které mohou účtovat svým zákazníkům v roamingu. Pravdou je, že díky tomu dnes platíme za hovory i za SMSky v roamingu podstatně méně, než jsme platili dříve – byť jen v rámci EU. Navíc to neskončilo jen u hlasových služeb, ale došlo i na mobilní data: i u nich díky regulaci cena výrazně poklesla, a navíc bylo povinně zavedeno i opatření, chránící před tzv. šokem z vysokého účtu: jakmile by účet zákazníka za datové služby měl překročit 50 €, operátor ho na to musí upozornit a musí si vyžádat jeho souhlas s dalším poskytováním datových služeb.

Jenže popisovanými kroky to neskončilo. S účinností od 1. července 2014 je totiž připraveno další významné opatření, které má šanci zásadně změnit pravidla fungování mobilního roamingu. Jde o jakýsi „roamingový rozvod“, či jen prozaičtější „rozdělení“ něčeho, co dosud chápeme jako nedělitelný celek a možná nás ani nenapadne, že jsou to vlastně dvě různé věci, které klidně mohou být odděleny. Posuďte sami: když si dnes vybíráte nějakého mobilního operátora, aby vám poskytoval své služby na území ČR (tedy jako svého „národního operátora“), automaticky počítáte s tím, že to bude právě on, kdo vám bude poskytovat také roamingové služby. Tedy že když se svým mobilem vycestujete do zahraničí, a zde budete využívat nějaké služby v roamingu, bude vám je účtovat váš „národní operátor“, za své ceny a podle svých podmínek. Byť technicky vám tyto služby bude poskytovat příslušný roamingový partner vašeho „národního operátora“.

Může to ale fungovat i jinak: tak, že když už budete v zahraničí, necháte si roamingové služby poskytovat (a účtovat) přímo od toho (místního) operátora, kterého si sami vyberete, za jím určené ceny a podmínky. Vlastně to bude podobné situaci, kdy si v zahraničí pořídíte novou SIM kartu od místního operátora – ale s tím podstatným rozdílem, že zde svou SIMku nebudete měnit, a zůstane vám i vaše původní (národní) číslo, na kterém budete stále dostupní.

Formálně půjde o možnost výběru alternativního poskytovatele roamingu (ARP, Alternative Roaming Provider), a od 1. července 2014 to bude muset fungovat: váš „národní operátor“ vám od tohoto data musí umožnit výběr toho, kdo vám bude poskytovat roamingové služby. Bude tedy na vás, zda i nadále zůstanete u něj, nebo si vyberete některého z alternativních poskytovatelů roamingu (ARP). Pokud tak učiníte, budete k němu moci přejít prakticky okamžitě a zdarma. A váš „národní operátor“ vám v tom nebude smět jakkoli bránit.

Až nám příště bude Unie něco říkat …. (20.2.2013)

Přesvědčujeme se o tom snad denně: že když dojde na peníze, jdou hezká slova a vzletné myšlenky stranou. A místo nich nastupují ostré lokty. Nebo, jak se dnes s oblibou říká, lobbyistické tlaky a jejich relativní síla. Protože právě ta dnes doopravdy rozhoduje. Bohužel asi všude tam, kde o něco reálně jde.

Že je tomu tak i na úrovni Evropské unie, bylo hezky vidět při nedávném projednávání nového unijního rozpočtu na roky 2014 až 2020. Protože bylo zapotřebí někde něco seškrtat na výdajích, hledaly se oblasti, které si to nechají líbit. Či spíše: které se nedokáží ubránit. A tak došlo i na rozvoj broadbandu, neboli na vysokorychlostní připojení k Internetu, které bylo až dosud prezentované jako jedna z nejpotřebnějších věcí pro přežití a zachování konkurenceschopnosti Evropy jako takové. Jenže právě tato „mladá“ oblast je relativně slabá, co do lobbyistické podpory a schopnosti „prosadit si svou“. A tak právě ona dostala nejvíce na frak.

Konkrétně se jednalo o ambiciózní program Connecting Europe Facility (CEF), představený s velkou slávou již v říjnu 2011. Jeho cílem bylo přispět k rozvoji nové infrastruktury pro dopravu, energetiku a právě broadband. Nešlo ale o to, aby se nová infrastruktura zaplatila z programu CEF celá. Mělo jít jen o jakési „zárodečné“ peníze, které na sebe nabalí další, a hlavně podstatně větší privátní investice. Mělo jít o peníze, které pomohou tam, kde by se privátním investorům budování nové infrastruktury jinak nevyplatilo. Což jsou hlavně méně obydlené oblasti, kde se broadbandu tradičně daří nejhůře.

Původně plánovaný příděl peněz pro program CEF byl úctyhodný: rovných 50 miliard €, pro sedmileté období nového unijního rozpočtu (tj. 2014 až 2020). Jenže po škrtech z nich zůstalo jen necelých 30 miliard. I to je stále zajímavá částka. Jenže: jak se škrtání rozložilo mezi dopravu, energetiku a broadband, resp. jejich infrastrukturu? Kdo byl krácen nejméně, a kdo naopak nejvíce?

No, nemusíte hádat: zdaleka nejhůře dopadl právě broadband. Na něj, resp. na pomoc rozvoji nové broadbandové infrastruktury, bylo původně plánováno 9,2 miliardy €. Ovšem po škrtech z nich zbyla pouhá 1 miliarda. To doprava a energetika dopadly podstatně lépe: jim v programu zůstaly zhruba tři čtvrtiny, resp. něco přes polovinu původně plánovaných prostředků. Nikoli jedna devítina, která zbyla na broadband. A vlastně už ani ne na rozvoj broadbandu. Protože i eurokomisařka Neelie Kroesová, která má v Komisi problematiku broadbandu na starosti, musela konstatovat, že s pouhou miliardou se o žádné podpoře jeho rozvoje nedá ani mluvit. A tak to, co zbylo, půjde aspoň na rozvoj digitálních služeb, stimulujících poptávku po broadbandu.

A jaké že je z toho všeho ponaučení? Vlastně už zaznělo v úvodu: že když dojde na lámání chleba a potřebu šetřit, i v tom slavném a neomylném Bruselu jdou vznešené ideály a sázky na budoucnost stranou. Jen se hasí to, co právě hoří nejsilněji. Měřeno tím, kdo dokáže křičet nejsilněji, a co nejdůrazněji si prosadit svou.

Poručíme větru, dešti … i mobilním technologiím (6.3.2013)

Tak Evropa se prý chce znovu stát kolébkou mobilních technologií. Pravdou je, že světu dala nejpoužívanější mobilní technologii druhé generace, GSM, a stála i u zrodu dnes používaných technologií třetí generace (3G). Jenže se čtvrtou generací (4G) jí trochu ujel vlak, a tak dnes pomýšlí na famózní návrat, skrze pátou generaci (5G). A dokonce je ochotna na to i dát určité „zárodečné“ peníze, směrované do podpory výzkumu: 50 milionů EUR do roku 2020, kdy by pátá generace mobilních sítí a technologií měla skutečně nastoupit.

No, záměr je to hezký, a kéž by se podařil. Protože mobilní technologie jsou jednou z mála věcí, ve kterých má Evropa velkou tradici, a ještě tolik nezaostává za aktivnějšími a efektivněji fungujícími částmi světa. Co mne ale na tomto záměru zaráží, je jeho „politické zadání“, v podobě nalinkování výkonnostních parametrů nové technologie. Tedy toho, co by měla umět a co by měla dokázat.

Nejvyšší představitelé Unie, kteří s podporou 5G přišli, totiž nehovoří v intencích toho, jakým směrem se vydat. Třeba že je zapotřebí se připravit na nastupující (a značně mobilní) „Internet věcí“, ve kterém výrazně vzroste počet zařízení, která se budou chtít připojovat a vzájemně komunikovat. Že půjde o nejrůznější senzory a čidla, ale také o domácí spotřebiče (lednice, kuchyňské trouby, pračky, myčky), celá auta apod. A tudíž že při vývoji nových technologií v rámci 5G je třeba se zaměřit právě na co nejkvalitnější „obsluhu“ výrazně rostoucího počtu koncových zařízení, se stále většími požadavky na objem přenášených dat i rychlost přenosu. Včetně co nejnižší energetické náročnosti, nejmenší latence atd.

Místo toho ale mají politici již dnes jasno v tom, co a jak bude v roce 2020 pro budoucí technologie dosažitelné: latence má klesnout přesně 5-krát, životnost baterií 10-krát, a třeba na jednotku pokrytého území mají mobilní sítě 5G přenést 1000x více dat.

Není to ale poprvé, kdy se takto technologiím přesně diktuje, čeho mají dosáhnout.  Něco podobného se odehrálo i dávno před rokem 2000, když se teprve připravovaly budoucí technologie 3G: byly vyvíjeny pod označením IMT2000, kde ony „2000“ měly představovat jak plánované uvedení v život (rok 2000), tak i očekávanou přenosovou rychlost (2000 kbit/s), stejně jako plánované použití frekvencí (v rozsahu „kolem“ 2000 MHz). Jak dnes víme, dopadlo to jinak. Technologie UMTS, která byla v rámci 3G vyvinuta právě v Evropě, nakonec odstartovala s podstatně nižší rychlostí, pouze 384 kbit/s. A teprve postupně zrychlovala pomocí různých rozšíření, jako je HSDPA, HSUPA, HSPA, HSPA+ atd. No a toto její postupné zrychlování vlastně neskončilo dodnes.

S další generací mobilních technologií to probíhá podobně. To, co dnes známe jako LTE, a co je nám mnohdy prezentováno již jako mobilní technologie čtvrté generace (4G), ve skutečnosti ještě čtvrtou generací není. Jde spíše o další vývojové stádium třetí generace, zatímco skutečnou technologií čtvrté generace bude až ta další, označovaná jako LTE Advanced. I zde totiž zaúčinkovala technologická a ekonomická realita a prosadilo se to, co je reálné a dosažitelné po stránce technologické, i únosné po stránce ekonomické. Což nemusí být (a není) to samé, co si obvykle představují a co očekávají politici, když nám přesně linkují světlé mobilní zítřky.

Černý telekomunikační pátek (20.3.2013)

Špatné zprávy často a rády přichází v pátek, nejlépe odpoledne, tak aby dokázaly zkazit celý víkend. Ovšem zpráva o zrušení aukce kmitočtů pro mobilní sítě, se kterou přišel Český telekomunikační úřad v pátek 8.3.2013 odpoledne, zkazila mnohem víc než jen jeden víkend. Byl to blesk z čistého nebe, který asi ze všeho nejvíce poničil naše iluze. Či spíše ty zbytky iluzí, které nám ještě zůstaly a které se týkají představy, že by se náš telekomunikační trh snad mohl vyvíjet zase nějak normálněji.

Takhle jsme se zase znovu vrátili k určitým extrémům: budeme asi první zemí, kde byla podobná aukce zrušena kvůli tomu, že by vynesla příliš mnoho. Nebo alespoň takové je oficiální zdůvodnění: cena přes 20 miliard korun (míněno: dohromady, za všechny nabízené kmitočty) se pořadateli aukce, tedy Českému telekomunikačnímu úřadu, zdála již příliš vysoká, a tak aukci raději zrušil. Zajímavé je, že samotným účastníkům to asi tak moc drahé nepřišlo – protože to byli oni, kdo přihazoval a přihazoval, až se cena vyšplhala do této výše. A zřejmě by ještě šplhala dál, protože dalším z argumentů pro zastavení bylo to, že má tendenci dále růst.

Jenže ten, kdo aukci pořádal (tedy Český telekomunikační úřad), to považoval za příliš vysoké kvůli tomu, že operátorům, kteří by v aukci vysoutěžili nové kmitočty za takto vysokou ceny, by již nezbylo dost finančních prostředků na jejich požadované využití. Tedy na vybudování nových sítí v takovém rozsahu, jaký od nich požadují tzv. rozvojová kritéria. A že by se museli hojit neúnosným zvyšováním cen svých služeb pro koncové zákazníky.

Jistě, cena za kmitočty v aukci skutečně hraje klíčovou roli v byznys plánech operátorů, kteří se aukce účastní. Ty určují, jak daleko až mohou v aukci zajít se svými nabídkami, aby jim to ještě „vycházelo“, a kdy už by se měli z aukce stáhnout, protože jim to už „nevychází“. Rozhodování mezi oběma stavy určitě není nijak lehké, stejně jako taktika „přihazování“ – ale přísluší samotným účastníků aukce a nikoli jejímu organizátorovi. Protože jsou to účastníci aukce, kdo do ní vstupuje, kdo v ní měří své síly se svými soupeři, a kdo také musí nést riziko toho, kdy své síly přecení a nakoupí příliš draze.

Pokud by jejich síly měl hodnotit a jejich přecenění hlídat organizátor aukce, pak už by to vlastně žádná aukce nebyla. Jednalo by se již o něco, co se používalo dříve, a čemu se říkalo soutěž krásy: pořadatel této soutěže zde sám hodnotil jednotlivé nabídky podle celé řady kritérií, které sám (a dopředu) definoval. A kde cena byla jen jedním z kritérií.

Když už jsme ale i u nás přešli na formu aukce, měli bychom u ní již zůstat, a ne se snažit ji nějak zpětně přetvářet v soutěž krásy, skrze hodnocení a rozhodování samotným pořadatelem. Tedy nechat účastníky, ať sami rozhodují o svých krocích, a také nesou s tím spojené riziko. Pořadatel, tedy ČTÚ, by se měl soustředit na korektní průběh aukce, a také na dostatečně konkrétní a přesné nastavení podmínek aukce. A jako regulátor, kterým současně je, by se měl starat o celkové fungování telekomunikačního trhu a dostatečnou konkurenci. Jestliže nyní argumentuje tím, že účastníci aukce by se hojili neúnosným zvyšováním svým koncových cen, pak tím vlastně říká, že operátoři si na našem mobilním trhu mohou dělat, co chtějí, a žádná konkurence jim ve zvyšování cen nebrání.

Elektronizace za trest (3.4.2013)

Máte živnostenský list? Jste osobou samostatně výdělečně činnou, alias OSVČ? Pak byste měli mít i vlastní datovou schránku, nebo být alespoň odborníky na elektronický podpis a na transakční rozhraní webových portálů. To vše kvůli jednorázovému úkonu, kterým je nutnost podání ročního Přehledu o příjmech a výdajích OSVČ na Českou správu sociálního zabezpečení, a to již jen v elektronické formě. Ono to elektronicky šlo i dříve, ale byla to možnost, nikoli povinnost – podle vlastního uvážení jste se mohli rozhodnout buďto pro elektronickou variantu, nebo pro klasický formulář „na papíře“. Jenže teď už si OSVČ nebudou moci vybírat a budou muset povinně používat elektronickou formu.

Že vám to takto na rovinu nikdo neřekl? Nedivte se, ono se to totiž moc neslučuje s představou, že veřejná správa je tu pro občany, a ne naopak. Ani s tezí, že elektronizace je od toho, aby usnadňovala, zlevňovala, zjednodušovala a zrychlovala – a ne aby lidem komplikovala život. Ani když to jsou podnikatelé. Není to ostatně ani ve shodě s logikou věci, podle které má přechod na elektronickou podobu nějaké agendy smysl a je žádoucí tam, kde se jedná o úkony většího rozsahu či častěji se opakující. Ne kvůli dvěma stránkám papíru jednou ročně.

Přesto se do novelizovaného zákona č. 582/1991 Sb. (o organizaci a provádění sociálního zabezpečení) dostalo ustanovení, konkrétně §123e/5, které pro OSVČ ukončilo možnost podávat zmíněný dvoustránkový Přehled dosavadním způsobem (tedy „na papíře“), a ponechává možnost podání Přehledu (ale i dalších dokumentů) už jen elektronickou cestou. A to buď skrze datovou schránku, kde příslušný elektronický dokument není nutné opatřovat elektronickým podpisem, nebo s uznávaným elektronickým podpisem přes transakční rozhraní VREP (Veřejné rozhraní pro e-podání), které provozuje ČSSZ. To je ale značně komplikované a určené spíše pro spisové služby, než pro jednorázové podávání jednotlivci z řad OSVČ.

Podstatné také je, že popisovaná povinnost nabyla účinnosti již k 1. lednu 2013, neboli letošního roku, a začala tedy již platit. Stalo se tak díky pozměňovacímu návrhu poslance Jana Husáka (TOP 09), který jej odůvodnil tím, že to bude pro Správu sociálního zabezpečení výhodnější. Sama ČSSZ ale v průběhu ledna seznala, že její klienti nejsou na tak radikální změnu připraveni, a 25. ledna odložila nově zavedenou povinnost do konce letošního roku. Pouze díky tomu jste letos stále ještě mohli podat svůj Přehled na tradičním papírovém tiskopise i tehdy, pokud jste OSVČ. Příští rok (nedojde-li k dalšímu odkladu) už to nepůjde.

Fakticky to tedy znamená, že všichni OSVČ by si měli pořídit datovou schránku a naučit se s ní pracovat. Je to totiž nejsnazší cesta, jak od příštího roku vyhovět popisované povinnosti. Protože alternativa (podávání elektronicky podepsaných Přehledů přes rozhraní VREP) je podstatně složitější a vhodná jen pro někoho opravdu zkušeného.

Na závěr si neodpustím malý povzdech: první pokusy zavést datové schránky povinně pro všechny OSVČ se datují již do doby jejich vzniku. Ale ani jejich autoři, ani tehdejší vedení resortu vnitra (v čele s Ivanem Langerem) si to netrouflo. Až teď se to fakticky podařilo, vlastně jakoby bokem a v plné tichosti.

Zbláznili se mobilní operátoři? (17.4.2013)

Pokud bychom dali na jejich vlastní slova, pak asi ano. Protože to, co u nás vypuklo v závěru minulého týdne, je skutečná cenová válka, nebo alespoň tzv. prolomení: tři mobilní operátoři hodně dlouhou dobu drželi basu a horentně vysoké ceny, až se jeden z nich (konkrétně Telefónica) utrhl a výrazně zlevnil. Ostatní ho chtě nechtě - tedy spíše asi nechtě než chtě - museli následovat a jeho nabídku dorovnat. Protože jinak by vypadli ze hry a jejich zákazníci by jim utekli ke konkurenci.

Přitom to byli sami mobilní operátoři, kdo ještě do nedávna kategoricky tvrdil, že něco takového není možné. Že nikdo společnou basu neprolomí, protože to by přeci musel být blázen. No, takto doslova to řečeno nebylo, protože operátoři ve svých připomínkách k analýze relevantního trhu č. 8 (tedy toho, který by již brzy měl otevřít dveře skutečným virtuálním operátorům) přeci jen volili diplomatičtější slova. A tak jeden z nich (konkrétně T-Mobile) napsal, že cenová válka se může „materializovat jen za předpokladu neracionálního chování managementu“. A šel dokonce ještě dál a po ČTÚ požadoval, aby své tvrzení o možnosti a účinku cenové války podpořil „přesvědčivými důkazy“.

Jenže Telefónica si zřejmě jako první spočítala, že současný stav je i pro ni neudržitelný. Že na obzoru jsou změny, kterým se buďto postaví čelem a připraví se na jejich příchod, s možností ovlivnit její dopady na sebe sama, nebo nebude dělat nic a nechá věcem volný průběh. A zvolila první možnost.

Oněch změn na obzoru je přitom více: z opakované aukce snad vzejde další mobilní operátor, který ale bude muset nejprve hodně investovat do vybudování nové sítě, a pak bude chtít své peníze zpět. Jeho ochota jít do razantnější cenové války je proto s otazníkem: na jednu stranu potřebuje být levnější, aby mohl přetahovat zákazníky svých konkurentů. Na druhou stranu čím bude levnější, tím hůře a déle se mu budou vracet vložené investice. A ani on není charitou.

Větší potenciál proto přisuzují virtuálním operátorům, kteří nemusí budovat žádnou novou síť a jejich počáteční investice jsou tak podstatně menší. Musí investovat zejména do marketingu a do podpory zákazníků, což také vyžaduje nemalé peníze. Ale když se do role virtuálního operátora hlásí i takové subjekty, jako je třeba ČEZ, pak se asi nemusíme bát, že by na to neměli. Nebo že by mobilním operátorům nebyli při vzájemném jednání dostatečně důstojným partnerem.

Ostatně, stačí se podívat na ceny, které si ČEZ již dávno vyjednal pro své zaměstnance – ty jsou ještě zajímavější než ty po nynějším zlevnění. Jenže o tom to právě je: velcí firemní zákazníci si již dříve dokázali vyjednat na mobilních operátorech individuální a velmi příznivé ceny. Přitom virtuální operátoři vlastně nejsou ničím jiným, než takovýmito firemními zákazníky, kteří ale mají právo dál přeprodávat služby, které od mobilních operátorů ve velkém nakupují .

Nástupu virtuálů se mobilní operátoři dlouho účinně bránili, ale nyní již to nepůjde. A tak raději sami a výrazně zlevňují, aby jim zúžili manévrovací prostor, a současně obnovují úvazky svých zákazníků, tak aby jim co nejvíce ztížili přechod k virtuálnímu operátorovi. A právě o tom to všechno je.

Není virtuál jako virtuál (nebylo publikováno)

Tak moc jsme se těšili na příchod virtuálních operátorů na náš mobilní trh, až jsme málem zapomněli na to, že není virtuál jako virtuál. Tedy že jsou různé druhy virtuálů, a že se v mnoha aspektech liší. Vlastně že jich může existovat celá bohatá škála, odstupňovaná podle toho, jak daný subjekt funguje: co již „je jeho“ a co ještě poskytuje jeho partner. Tedy spíše jeho hostitel, resp. hostitelský operátor, jak se označuje častěji. Protože virtuální operátor vděčí za svůj přívlastek „virtuální“ právě tomu, že nemá svou vlastní síť, ale tváří se a funguje tak, jako kdyby ji měl. Ve skutečnosti ale využívá mobilní síť a další služby jiného operátora (hostitelského operátora). No a právě míra a rozsah, v jakém tak činí, je hlavním rozlišujícím kritériem na oné pomyslné škále virtuálních operátorů.

Na jednom konci této škály, řekněme „nejnižším“, jsou takové subjekty, které samy žádné služby vlastně ani neposkytují. Tedy alespoň služby telekomunikačního charakteru. Zajišťují pouze marketing a prodej, protože pouze přeprodávají telekomunikační služby svého hostitele. Pokud tak činí pod vlastní značkou, jsou označováni jako značkoví přeprodejci (anglicky Branded Reseller). Příkladem může být již dříve spuštěný BLESKmobil, jehož hostitelským operátorem je Telefónica, a tento týden spuštěný MOBIL.CZ, jehož hostitelem je naopak T-Mobile.

To, že se jako první na našem trhu objevili právě dva značkoví přeprodejci, není asi náhodou. Protože spustit takto fungujícího virtuála je relativně nejjednodušší a také nejrychlejší. A schůdné i pro někoho, kdo vlastně ani nepochází z telekomunikační branže a nemá vybudované odpovídající zázemí, od billingu přes podporu uživatelů až po celou telekomunikační infrastrukturu. Zato potřebuje být „silný“ v něčem úplně jiném: v oslovování potenciálních zákazníků. Přesněji v marketingu. Zde mají obě vydavatelství (Ringier a MAFRA), která stojí za oběma prvními virtuály, své silné pozice a s nimi spojené možnosti.

Na druhou stranu má model značkového přeprodejce i svá omezení a nevýhody jak pro zákazníka, tak i pro toho, kdo jej provozuje. Z pohledu provozovatele jde o to, že na celé škále virtuálních operátorů má nejméně prostoru na to, aby „byl vlastním pánem“. Proto i jeho podíl na generovaných výnosech a ziscích je relativně nejmenší. Na druhou stranu se o spoustu věcí nemusí vůbec starat, protože je zajišťuje jeho hostitel. A i díky tomu může na trh vstoupit rychleji a snáze, než virtuální operátor stojící výše v celé pomyslné škále, než pouhý značkový přeprodejce. Protože ten si musí sám zajistit více služeb, a potřebným způsobem je skloubit se službami a infrastrukturou svého hostitele.

Z pohledu zákazníka je pak podstatné to, že značkový přeprodejce si obvykle troufne jen na předplacené služby, a to ještě s minimální variabilitou nabídky. Ostatně, jak BLESKmobil, tak i MOBIL.CZ, mají jen jednu jedinou předplacenou službu, s jedinou „sadou cen“. A to oba úplně stejnou, pokud jde o hovorné, SMS a MMS zprávy. Vzájemně se tak liší pouze v mobilních datech. A i jinak se shodují například v tom, že se vůči zákazníkům chovají podobně jako nízkonákladoví přepravci: předpokládají, že se ve všem „obsloužíte sami“. A pokud snad ne, za jejich servis si zaplatíte: 20 Kč za hovor.

Spam v datových schránkách? (29.5.2013)

Datové schránky jsou často přirovnávány k bezpečnějšímu emailu. Jedním z podstatných rozdílů mezi nimi by ale měla být absence spamu: zatímco v běžném emailu je ho čím dál tím více, v datových schránkách by neměl být žádný spam. Již jen proto, že na jeho přítomnost pamatuje zákon (č. 300/2008 Sb.) a v datových schránkách ho zakazuje pod poměrně vysokými pokutami (až 10 milionů, je-li odesilatelem právnická osoba či podnikající fyzická osoba). Další pojistkou proti hromadnému spamování pak je samotné zpoplatnění datových zpráv: nejsou zadarmo, ale obecně se za ně platí. A ne málo.

Jenže: i přes všechna tato opatření přichází v poslední době do datových schránek i takové zprávy, které již na první pohled udeří do očí jako spam. Jen si to představte: pípne vám SMSka či přijde mailem avízo o tom, že do vaší datové schránky právě přišla nová datová zpráva. Přemýšlíte, o co asi jde a jaký nový problém je zase na světě: který úřad vás obesílá nějakou strašně důležitou záležitostí, která jistě nesnese odkladu? Tak raději všeho necháte a co nejdříve se přihlásíte do své datové schránky – jen abyste zde našli datovou zprávu s předmětem „Akce Datový trezor na 2 měsíce zdarma“.  A pokud se podíváte dovnitř, najdete i zde všechny příznaky správné reklamní akce: Česká pošta vám nabízí svou komerční službu, konkrétně tzv. Datový trezor. A aniž by se vás na cokoli ptala, rovnou vám ji na dva měsíce aktivovala – abyste si ji prý mohli v klidu vyzkoušet.

Do obou mých datových schránek (fyzické osoby a podnikající fyzické osoby) přišly takovéto mnou nevyžádané zprávy před více než měsícem. No a před několika dny přišly další dvě, oznamující že „Akce Datový trezor zdarma vyprší za 30 dní“. Takže za 30 dnů se zřejmě mohu těšit na další nevyžádanou zprávu oznamující, že reklamní akce s datovým trezorem je u konce.

Česká pošta ovšem tvrdí, že o žádný spam nejde. Že vlastně takto „informovat“ dokonce musí, protože provozovat službu pro dlouhodobější uchovávání zpráv v datových schránkách (míněno: delší jak 90 dnů) jí dokonce ukládá zákon. A jelikož nyní změnila podmínky této služby, musela to prý dát vědět všem držitelům datových schránek.

No, informovat o změně podmínek se dá všelijak. Jenže tohle nebyla žádná věcná informace o změně podmínek, ale čistokrevný marketing. Naštěstí ještě nebyl vygradovaný do takové dokonalosti, aby vyžadoval „zpětnou“ reakci držitele datových schránek: aby on musel aktivovanou službu zase sám deaktivovat, protože jinak by mu běžela dál. Na to si Česká pošta očividně ještě netroufla.

Jenže co není, může být, a datovým trezorem v akci na dva měsíce to zdaleka končit nemusí. Protože Česká pošta si do Provozního řádu Informačního systému datových schránek (ISDS) nechala přidat větičku, která jí (ale pouze jí) umožňuje hromadné rozesílání systémových datových zpráv do vybraných datových schránek. A to v blíže nespecifikovaných „případech, kdy je třeba oslovit vybranou množinu schránek“. Takže: na co se můžeme těšit příště?

Když vás uhání něčí naháněč

Určitě se vám to také již stalo. Že vám zazvoní telefon, obvykle v tu nejméně vhodnou dobu, a v očekávání něčeho důležitého volání přijmete, i když přichází z vám neznámého čísla. Jen abyste záhy zjistili, že vám už zase volá nějaký naháněč, či naháněčka. Tedy někdo najatý speciálně na to, aby obvolával pečlivě vybraná či jen náhodně vygenerovaná telefonní čísla, a „toho, kdo je na druhém konci“ přesvědčoval o té nejbáječnější a nejvýhodnější nabídce, jaká kdy spatřila světlo světa. Tedy spíše asi nespatřila, protože to by pak nemusela být šířena takto pokoutně, ale byla zveřejněna zcela běžným způsobem.

Řada lidí (včetně mé maličkosti) na takovéto aktivity reaguje projevem aktivního nezájmu. Mnohdy s důrazem, přímo úměrným míře naštvanosti z podobného obtěžování. Ale najdou se určitě i tací, kterým takovéto aktivní oslovení může vyhovovat. Třeba proto, že nemají čas a chuť si sami vybírat, či jsou spíše pasivnější povahy a tolik jim nevadí, či přímo vyhovuje, když jim někdo s výběrem pomůže, nebo je přímo „ukecá“. Jenže jsou zde i lidé, kteří sice jsou schopni používat telefon, ale už se tolik neorientují v tvrdé realitě dnešního světa, plné marketingového klamu a cíleného šálení, či přímo umných podvodů. Tedy lidé, kteří nemusí hned prokouknout skutečnou podstatu toho, do čeho se je někdo jiný snaží uvrtat. Třeba senioři.

Jistě, jejich neschopnost rychle se zorientovat a reagovat dostatečně racionálně, či přímo naivitu, není možné řešit tak, že za ně bude rozhodovat někdo jiný. Nebo úplným zákazem marketingu po telefonu či jinak „na dálku“. Ale co možné je, je dát nejrůznějším formám „distančního přesvědčování“ takové mantinely, které by snížily možnost jejich zneužití a zmenšily i prostor pro případná „nedorozumění“, mnohdy i s dosti nepěknými následky.

Již existujícím příkladem může být §57/1 Občanského zákoníku, který při sjednávání spotřebitelské smlouvy „mimo obvyklé prostory“ dává spotřebiteli 14 dnů na odstoupení od smlouvy bez uvedení důvodů a bez jakýchkoli sankcí. Jenže ani to nemusí stačit. Třeba u služeb elektronických komunikací to nemusí být dostatečné k tomu, aby spotřebitel vůbec měl šanci dostat se k tomu, co všechno sjednávaná služba obnáší. Tedy ke všem dokumentům, které se jí týkají. Protože to, co se dozví po telefonu, je nutně velmi zkrácené, a mnohdy i všelijak „marketingové přibarvené“, tak aby vynikly přednosti, ale nedostatky a nevýhody se naopak umně skryly.

Právě u služeb elektronických komunikací by ale situaci měla změnit poslanecká novela (v odborných kruzích známá jako „lex Husák“, podle svého předkladatele, poslance Jana Husáka), které již prošla poslaneckou sněmovnou a právě teď se nachází v Senátu. Bude-li schválena, posune příslušné mantinely ještě o kus dále: uloží totiž poskytovateli služby povinnost poskytnout novému zákazníkovi všechny (zákonem vymezené) informace o poskytované službě, a to v písemné (listinné či elektronické) podobě. Navíc s tím, že uvedená lhůta 14 dnů pro odstoupení od smlouvy uzavřené „mimo obvyklé prostory“ začne běžet až po doručení těchto informací.

Zákazník tak bude mít, byť alespoň dodatečně, k dispozici všechny potřebné informace i o takové službě, do které ho někdo „dotlačil“ třeba po telefonu. Ovšem zda si je skutečně přečte, prostuduje a správně vyhodnotí, je už na něm. To si žádný zákon vynutit nedokáže.

Datové schránky jsou s námi již 4 roky (26.6.2013)

Pomalu se tomu nechce věřit, ale za pár dnů to budou rovné čtyři roky, co nás svým povinným používáním oblažují datové schránky. Připomeňme si, že byly spuštěny k 1. červenci 2009. Ale aby nebylo všechno tak jednoduché a přímočaré, jak by mělo, fakticky datové schránky odstartovaly až 1. listopadu 2009. Protože teprve k tomuto datu byly aktivovány ty schránky, které si jejich držitelé – hlavně z řad právnických osob a orgánů veřejné moci – neaktivovali sami. Protože do té doby ještě nemuseli. A většinou ani nechtěli.

Ovšem ani poté nebylo používání datových schránek zdaleka bezproblémové. Dostatečně připraveni totiž nebyli ani uživatelé, ani samotný systém datových schránek. A vlastně ani celý zákonný rámec, který požívání datových schránek upravuje. Na druhou stranu se dětské nemoci daly očekávat s naprostou jistotou. Problém byl spíše v tom, jak rychle a ochotně se napravovaly. Zde si troufnu konstatovat, že ani rychle, ani ochotně.

Svou roli v tom nejspíše sehrálo i to, že oba hlavní „otcové zakladatelé“ datových schránek – za které považuji bývalého ministra vnitra Ivana Langera a jeho náměstka Zdeňka Zajíčka – už byli v době jejich rozjezdu odstaveni na vedlejší mocenskou kolej, a péči o další rozvoj datových schránek tak měli na starosti jiní. A pro ně už to zdaleka nebyla taková prestižní záležitost. Spolu se základními registry to pro ně byl spíše pořádně naložený a rozjetý vlak, který už nedokázali zastavit.

Dodnes tak nejsou dořešeny některé zcela základní a fundamentální aspekty datových schránek. Jako třeba to, co a jak dělat po delším čase s dokumenty, které datové schránky chrlí ve velkém počtu dnes a denně. Jistě, jsou mezi nimi takové dokumenty, které mají jen omezenou životnost a časem je už nebudeme potřebovat. Ale stejně tak jsou mezi nimi i takové dokumenty, ke kterým se budeme potřebovat vracet i po letech. A bude nutné, abychom i po těch letech mohli prokázat jejich pravost a neporušenost. Jenže jak?

Navrhovaných možností je přeci jen více, byť na jejich správnost lze mít různé názory. A v tom to právě je: stát by měl konečně říci, kterou z variant pro zachování „dlouhověkosti“ elektronických dokumentů považuje za správnou a očekává ji. Zatím to ale vypadá, jakoby tento problém, označovaný také jako problém digitální kontinuity, vlastně nikoho nezajímal. Přitom je zcela klíčový. A to nejenom pro datové schránky, ale pro celý trend k elektronizaci a náhradě papírových dokumentů dokumenty elektronickými, ať již ve veřejné správě, ve firmách či přímo u občanů.

Ale zpět ještě k datovým schránkám jako takovým: k jejich problémům nedávno přibyl ještě jeden nový. To když letos v dubnu Česká pošta získala právo rozesílat skrze datové schránky hromadným způsobem prakticky cokoli. A hned toho využila k opakované propagaci marketingové akce na svou službu Datový trezor, který v každé schránce aktivovala na dva měsíce zdarma. Tím ale zásadně změnila způsob, jakým se za čtyři roky lidé přeci jen naučili vnímat datové schránky: jako něco, co přenáší jen samé důležité věci, kterým je třeba věnovat pozornost. Teď, když už to mohou být (a jsou) i čistě marketingové záležitosti, už je to jinak.

Berete si svůj mobil i na dovolenou? (11.7.2013)

Otázka v nadpisu je možná hloupá, protože bez mobilu se dnes na dovolenou nejezdí. Ale s jeho používáním na dovolené je to přeci jen složitější. Protože tzv. roaming byl ještě nedávno doslova zlatým dolem pro operátory, a pro jejich zákazníky mohl být dobře nalíčenou pastí, která je mohla přijít ještě dráž, než samotná dovolená. K neštěstí přitom stačilo jen málo, a vůbec se nemuselo jednat o nějaké častější volání: šok z extrémně vysokého účtu jste mohli zažít i díky tomu, že jste neuhlídali vlastní chytrý mobil. Natolik chytrý, že si v zahraničí sám řekl o mobilní data. Protože ta jsou v roamingu opravdu extrémně drahá.

Dnes už je ale situace přeci jen lepší. Vděčit za to můžeme Evropské unii a její (mnohdy hodně kritizované) snaze regulovat to či ono. Zde konkrétně jde o regulaci roamingu, která přinesla postupné snižování koncových cen za volání, za SMS zprávy i za mobilní data. Tedy alespoň v rámci Unie, do které dnes patří i Chorvatsko. A také včetně Norska, Lichtenštejnska a Islandu, které se hlásí do „širšího okolí“ Evropské unie.

Nově, přesněji od 1.7.2013, takto regulované ceny roamingových služeb v rámci Unie a jejího „okolí“ dále poklesly: u odchozího hovoru v roamingu na necelých 7,50 Kč za minutu (s tarifikací 30+1), u příchozích hovorů na necelých 2,18 Kč za minutu (s tarifikací 1+1, neboli po sekundách již od začátku), na méně než 2,50 Kč za odchozí SMSku, a cca 14 Kč za 1 MB dat. Navíc jsou to jen stropy (maximální ceny), které operátor nesmí překročit, ale může být levnější.

Jak sami vidíte, i tyto nové maximální ceny jsou stále vyšší než u „domácích“ služeb. Ale už ne tak horentně. Třeba cena odchozího hovoru či SMS zprávy v roamingu (v rámci EU) může být jen „malým násobkem“ cen srovnatelných domácích služeb. Třeba jen dvojnásobkem, či trojnásobkem. A v některých situacích, konkrétně u krátkých hovorů, může být roamingový hovor (díky předepsané tarifikaci) dokonce levnější než hovor domácí. Protože když voláte ze zahraničí domů, a stihnete to do půl minuty, zaplatíte jen onu půlminutu. Tedy nejvýše ½ z maximálních cca 7,50 Kč, neboli cca 3,75 Kč. Pokud ale voláte doma, a váš operátor si na váš úkor přilepšuje tarifikací 60+60, neboli zpoplatněním hovorů po celých minutách, zaplatíte za celou minutu. A pokud máte minutovou sazbu třeba 4 Kč, vyjde vás takovýto krátký hovor vlastně dráž než v roamingu.

Zpět ale mobilním datům v roamingu: zde unijní regulace ještě nesrovnala ceny s těmi domácími ani „ na dohled“. Stále jde nejméně o desetinásobek, či ještě vyšší násobek jejich domácí ceny. Nicméně přinesla jedno významné ochranné opatření, chránící zákazníka před vysokým účtem: pokud by za měsíc měl vyčerpat v roamingu více jak 50€ na mobilních datech, je mu jejich poskytování zastaveno a k případnému pokračování musí dát svůj souhlas. Jinými slovy: už se vám nestane, že v datech „nechtěně protočíte“ více jak 50€ za měsíc, protože pak je operátor povinen vám data zastavit a čekat na váš souhlas s jejich dalším poskytováním. Navíc, a to je také důležité: tento datový limit dříve platil jen pro roaming v rámci EU, ale od loňského července platí pro celý svět. A to automaticky: operátor vám ho musí aktivovat sám, i bez vašeho vědomí a vaší součinnosti. Samozřejmě ale máte možnost si sami vyžádat případnou změnu.

Na úřad už jen po drátě? (8.8.2013)

Racionalizace, optimalizace procesů, vyšší efektivnost a úspory jsou jasným imperativem dnešní doby. Přeloženo do češtiny, šetřit potřebuje snad úplně každý. Včetně naší veřejné správy a jejích orgánů veřejné moci. Protože peněž je málo, a bude ještě méně. Nicméně práce a úkolů ke splnění je spíše více, ne-li rovnou mnohem více. Jenže jak je všechny zvládnout, včas a levněji?

Třeba takové banky si pro sebe již našly řešení. Svou činnost již plně elektronizovaly, neboli převedly do čistě elektronické podoby, místo původní papírové. Své klienty pak vedou k tomu, aby se obsloužili sami, prostřednictvím internetbankingu, mobilního bankingu, homebankingu či jak se všechny možnosti „samo-obsluhy“ samotným zákazníkem jmenují. No a pokud by snad někdo přeci jen trval na klasické přepážce a asistenci bankovního úředníka, musí být připraven sáhnout docela hluboko do své vlastní kapsy.

Naše veřejná správa již nějakou dobu jde stejným směrem jako banky. Také se snaží minimalizovat své náklady na obsluhu svých „klientů“. Tedy občanů, živnostníků, firem atd. – a všechny je přimět, aby se v co možná nejvyšší míře obsloužili sami. Což v praxi znamená hlavně to, aby co nejvíce svých podání k veřejné správě realizovali již jen v elektronické podobě, a stejně tak akceptovali co nejvíce „výstupů“ od veřejné správy (v rámci doručování) také již jen v elektronické podobě.

K takovémuto záměru se hlásí i nová koncepce rozvoje eGovernmentu v ČR (nedávno zveřejněný dokument s názvem „Strategický rámec rozvoje eGovernmentu 2014+“, který připravilo Ministerstvo vnitra). Přichází i s konkrétním cílem: do roku 2020 dosáhnout toho, aby 85% všech podání vůči veřejné správě bylo již čistě elektronických, již se k nim nemuselo dodávat nic „na papíře“, a hlavně aby je veřejná správa uměla zpracovat také již čistě elektronicky. A pak také doručit příjemcům v elektronické podobě.

Nu, je to asi logický a zákonitý trend, kterému se nevyhneme. Otázkou je spíše to, jakým způsobem se dopracujeme k jeho naplnění. Především zda se veřejná správa při jeho naplňování bude ohlížet jen sama na sebe a své vlastní zájmy a efektivitu, nebo zda bude také brát ohled na možnosti svých klientů a na to, co je únosné a efektivní pro ně. Příkladem budiž nedávné zjištění, že jakoby „mimochodem“ se datové schránky stanou od příštího roku povinné i pro všechny živnostníky (OSVČ). A to jen kvůli tomu, aby mohli (resp. museli) jednorázově podat svůj roční Přehled na správu sociálního zabezpečení.

Problém je ale v tom, že i takovéto jednorázové podání vyžaduje značné investice. Především do seznámení se s fungováním datových schránek, i s nástrahami a úskalími elektronických dokumentů a komunikace v elektronické formě. A do seznámení se s počítači a s Internetem, pokud s nimi snad někdo ještě neumí pracovat.

Jistě, tomu, kdo má podání vůči veřejné správě více či je pravidelněji opakuje, se taková investice brzy vrátí. Ale pokud jde opravdu jen o jednorázovou záležitost, je to (diplomaticky řečeno) zbytečné a necitlivé zatěžování, včetně vytahování peněz z cizí kapsy. Proto teď vidím jako podstatné to, zda popisovaný příklad s povinnými datovými schránkami pro OSVČ zůstane jednorázovým excesem, který se již nebude opakovat, nebo zda se stane spíše jakousi normou. Normou toho, jak si veřejná správa bude řešit své vlastní potřeby na úkor svých klientů.

Co je neomezený Internet? (8.8.2013)

Léta se o tom vedou spory: jak má vlastně Internet fungovat? Když přenáší data, má brát ohled na to, co jsou ta data zač, odkud přichází a kam směřují – a podle toho s nimi zacházet různě? Třeba dávat jedněm přednost před druhým? Nebo to dokonce dělat na komerčním základě a upřednostňovat ta data, za která si někdo připlatí? Nebo se má ke všem přenášeným datům chovat stejně a nezajímat se, co jsou zač? V odborných kruzích se o tom mluví jako o otázce síťové neutrality. A dlužno říct, že na ni neexistuje jednoznačná odpověď. Protože tak jak to v životě bývá, nic není černobílé, a pro oba krajní přístupy existují vcelku racionální argumenty.

V praxi, a to i v tuzemsku, se poskytovatelé přístupu k Internetu, neboli tzv. internetoví provideři, obvykle rozhodují sami, podle vlastního uvážení. Sami si vybírají, které internetové služby a aplikace v rámci svých produktů nějak omezí, potlačí či dokonce zcela zakáží, a které nikoli. Případně na jaké stránky své zákazníky pustí a na které nikoli, s odkazem na svou povinnost znepřístupnit to či ono (jednou dětskou pornografii, jindy rasovou nesnášenlivost, či obecně nezákonnost apod.). A ještě si do svých smluvních podmínek dávají otevřená vrátka v podobě klauzulí, podle kterých mohou aplikovat taková další opatření, jaká uznají za vhodné.

Určité zlepšení by ale mohlo být na obzoru. Český telekomunikační úřad minulý týden otevřel veřejnou diskusi k popisované problematice. V ní se snaží nastavit určité mantinely pro to, co si internetoví provideři ještě mohou dovolit, a co již nikoli – aby své služby mohli i nadále označovat jako „neomezený Internet“. Navrhuje například, aby takto pojmenovaná služba nesměla být zatížena žádnými objemovými limity či tzv. FUP (Fair Use Policy), jak jsou obecně označovány právě nejrůznější restrikce vůči různým druhům provozů, a také objemové limity. Stejně tak by nesměla blokovat fungování žádných aplikací a služeb, a ke všem druhům přenášených dat by se musela chovat stejně.

I když ten poslední požadavek je skutečně na diskusi, protože některé druhy provozu, pro služby fungující v reálném čase, si přeci jen zaslouží určitou přednost před těmi druhy provozu, které nejsou citlivé na rychlost přenosu a pravidelnost doručování. Jen by se to mělo dělat s rozumem a jen podle typu provozu (a nikoli podle toho, která služba či aplikace data právě používá). Protože rozlišovat podle aplikací by znamenalo otevřít providerům dveře k blokování jejich konkurence a čehokoli, co se jim nehodí do krámu. Třeba: pokud provider sám nabízí hlasové služby, mohl by chtít zablokovat třeba volání pomocí služby Skype či dalších obdobných služeb.

Nicméně jeden důležitý aspekt se v návrhu ČTÚ zdá být „bez diskuse“: požadavek na to, aby internetoví provideři hráli s otevřenými kartami. Aby vždy a na rovinu říkali, co a jak dělají a co skutečně poskytují. Tedy jaké parametry doopravdy mají jejich služby, jak přesně fungují , i jaká technická opatření ve své síti aplikují. To vše způsobem srozumitelným pro zákazníka, a také férovým. Ne tak jako dosud, kdy se mnohý marketingový slogan ohání neomezeným charakterem poskytovaného připojení k Internetu, ale ve skutečnosti je na něm různých omezení habaděj.

Povede se aukční reparát? (22.8.2013)

Napoprvé to moc dobře nedopadlo. To když v loňském roce Český telekomunikační úřad vypsal aukci, aby v ní rozdělil dosud volné kmitočty pro mobilní sítě. Dělal to ovšem úplně poprvé, takže s aukcemi neměl žádné vlastní zkušenosti. Nakonec aukci skutečně vypsal a rozjel, ale po několika měsících ji musel sám zase zrušit. Prý proto, že cena za dražené kmitočty se vyšplhala do tak astronomických výšin, že to přestalo dávat smysl. Ne snad co do výše příjmů pro státní kasu, která by jistě byla schopna přijmout jakkoli vysokou částku. Spíše pro budoucnost celého telekomunikačního trhu v ČR, protože jeho hlavní hráči by se tímto krokem prý natolik finančně „vyčerpali“, že by už neměli na investice do nových sítí, a dokonce se museli hojit na svých zákaznících, zvyšováním svých koncových cen.

Přitom přidělení dosud volných kmitočtů, kvůli kterému se aukce pořádá, u nás potřebujeme jako sůl. Jednak proto, že sítě mobilních operátorů potřebují další kmitočty jako novou „životodárnou“ surovinu, aby mohli uspokojit stále rostoucí hlad po co nejrychlejších mobilních datech, s co největšími kapacitami. Technologie, konkrétně LTE (Long Term Evolution), je připravena a je dostupná, ale k jejímu smysluplnému nasazení jsou potřeba právě kmitočty. Nejlépe ty, které se uvolnily v rámci tzv. digitální dividendy, díky přechodu z analogového na digitální televizní vysílání. Konkrétně v pásmu 800 MHz. Proto je o ně i mezi operátory největší zájem – a právě o tyto kmitočty (v pásmu 800 MHz) se v první neúspěšné aukci strhla největší bitva. Právě jejich cena se začala šplhat do astronomických výšek.

Aukce ovšem sleduje ještě jeden cíl, kterým je možnost pustit na náš mobilní telekomunikační trh dalšího hráče. Objem dostupných kmitočtů to umožňuje, a konkurenci na trhu by to mohlo výrazně prospět. I když nemalé náklady na vybudování další celoplošné mobilní sítě v konečném důsledku neponese nikdo jiný než zákazníci, kteří budou využívat jejích služeb. Nicméně i tak by to pro ně mohlo být výhodnější, než kdyby měli platit uměle udržované vysoké ceny, které neklesají právě kvůli absenci skutečné konkurence na trhu.

Jenže právě souboj mezi zájemcem o roli nového hráče (konkrétně společností PPF Petra Kellnera) a stávajícími operátory byl zřejmě tím, co vyhnalo ceny v první aukci tak vysoko. A tak když se nyní Český telekomunikační úřad pokouší o reparát a pořádá novou aukci, zvolil jiný přístup: u nejlukrativnějších kmitočtů v pásmu 800 MHz rozdělil původně jediné hřiště na dvě samostatná kolbiště. Jedno, na kterém se mezi sebou střetnou stávající operátoři jen o jednu část dostupných kmitočtů, a druhé, na kterém se o druhou část kmitočtů střetnou zájemci o vstup na trh a roli nového hráče. Nebo na kterém nový hráč získá vyhrazené kmitočty za vyvolávací cenu, pokud se do druhé aukce přihlásí opět jen jeden zájemce o vstup na trh.

Od ČTÚ, který něco takového – tedy vyhrazení části kmitočtů v pásmu 800 MHz pro nové hráče - v první aukci sám rezolutně odmítal, je to obrat o 180 stupňů. Může výrazně pomoci a přispět k hladkému průběhu a celkovému úspěchu druhé aukce. Ale stejně tak se může stát důvodem vleklých právních bitev, které na dlouho zablokují jakékoli skutečné změny na našem mobilním trhu. Protože stávajícím operátorům se takovéto řešení velmi nelíbí. I když v zahraničí rozhodně není ojedinělé.

Máme se trápit digitální kontinuitou? (22.8.2013)

Jak snadné to bývalo kdysi, ještě než vypukla ona všeobecná elektronizace, či spíše digitalizace. Třeba když jste měli nějaký důležitý dokument, samozřejmě na papíře a opatřený všemi potřebnými podpisy a razítky, stačilo jej zavřít někam do šuplíku a bylo vystaráno. Po letech jste ho zase mohli vzít a využít tak, jak bylo třeba. Nejspíše jej předložit tomu neodbytnému úředníkovi, který jej po vás tak vehementně požadoval.

Jenže dnes, kdy se stále více pracuje s dokumenty v elektronické podobě, je všechno bohužel složitější.  A to vlastně na obou stranách přepážky.  Tedy jak pro úředníka, tak i pro toho, kdo mu předkládá nějaký dokument v elektronické podobě. Protože zatímco u papírových dokumentů se zkoumání jejich pravosti, i pravosti jejich podpisů, obvykle řešilo až v případě nějakého sporu či zpochybnění, u elektronických dokumentů se musí řešit hned. Jinými slovy: úředník, který od vás přijímá nějaký dokument, má dokonce zákonem (č. 227/2000 Sb., o el. podpisu) uloženou povinnost přesvědčit se o tom, že elektronické podpisy na předkládaných dokumentech jsou skutečně platné. A pokud se o tom nemůže pozitivně přesvědčit – třeba proto, že to z technických důvodů již nejde – měl by předkládaný dokument odmítnout, resp. chovat se k němu jako k nepodepsanému dokumentu. Protože jinak, pokud by se spoléhal na obsah nepravého dokumentu, jednal podle toho a vznikla kvůli tomu nějaká škoda, nesl by ji chybující úředník.

Že se tak v praxi zatím moc neděje, je spíše jen dočasný důsledek nedostatečné osvěty. Než to někdo z úředníků „odnese“ na skutečné náhradě škody. Jenže problém mají i ti, kteří mají elektronické dokumenty ve svém držení a potřebují s nimi pracovat. Hlavně někomu je předkládat, aby tím něco prokázali. Protože pak se právě oni a ve vlastním zájmu musí starat o to, aby se platnost podpisů na jejich dokumentech stále dala pozitivně ověřit. Aby si ji mohl ověřit i ten, komu dokument předkládají.

Právě to je podstata digitální kontinuity: aby se s elektronickými dokumenty dalo pracovat i po delším čase, ve smyslu možnosti spoléhat se na jejich pravost, skrze možnosti pozitivně ověřit platnost jejich elektronických podpisů, značek a časových razítek. Po technické stránce je to v zásadě vyřešeno: existují na to technické standardy, které říkají, jak něco takového dělat. Velmi zjednodušeně to znamená používat vhodné („novější“) formáty elektronických podpisů a pravidelně, jednou za 4 až 6 let, přidávat nová časová razítka. Tedy tzv. přerazítkovávat všechny elektronické dokumenty, které potřebujeme „zachovat“ v použitelném stavu.

Právě tato nutnost přerazítkovávání ale mění dosavadní dogma z dob papírových dokumentů, které stačí jen tak nechat ležet někde v šuplíku: to u elektronických dokumentů se o ně musíte aktivně starat. A to se mnoha lidem zatím nechce, nebo to dokonce aktivně popírají. A hledají všemožné cesty, jak se takovéto aktivní péči o své dokumenty vyhnout. Určité zastání dokonce nachází i v zákoně (č. 499/2004 Sb. o archivnictví), kde jedno ustanovení říká, že průběžná aktivní péče o elektronické dokumenty není nutná. Jenže to platí jen pro důvěryhodné archivy, které mají svá přísná pravidla fungování, a ne pro běžný šuplík.

Povinné datové schránky se odkládají (19.9.2013)

Kam se hrabou živnostníci, alias osoby samostatně výdělečně činné, na lékaře, když dojde na lámání chleba a na prosazování vlastních zájmů. Oběma skupinám ještě nedávno hrozilo, že od příštího roku budou muset povinně používat datové schránky, pro komunikaci se sociálkou. Jenže zatímco živnostníci se na žádný významnější odpor nezmohli, lékařům stačilo jen trochu si dupnout, pohrozit zhroucením systému vystavování neschopenek, a hned bylo všechno jinak. Vznešené záměry státu, který si chtěl vynutit co nejdůslednější elektronizaci, vzaly rázem za své, a lékaři si z nich vymohli odklad. Neschopenky tak mohou nadále, po další dva roky, vystavovat a posílat na sociálku (správu sociálního zabezpečení) postaru, klasicky na papíře, místo v elektronické podobě skrze datové schránky. Prý je to nutné proto, že řada lékařů na elektronickou formu komunikace není vůbec připravena. A dokonce to prý ani není možné po nich požadovat.

Elektronizace přitom má smysl tam, kde jde o činnosti, které se pravidelně opakují. Čím častěji, tím více má elektronizace smysl. Protože pouze tam se vyplatí jednorázově investovat do vybavení a prostředků, které elektronizace vyžaduje, a hlavně pak do „naučení se“ tomu, co je potřebné vědět, umět a ovládat. Což by u neschopenek, vystavovaných lékaři pro jejich pacienty, mělo být splněno přeci jen více, než u něčeho jednorázového, co se odehrává jen jednou do roka. Jako třeba jednorázové podání Přehledu o příjmech a výdajích, které živnostníci podávají na sociálku jednou ročně. I ten měli od příštího roku podávat již jen elektronicky.

Jenže živnostníci, na rozdíl od lékařů, se povinnosti elektronizace sami nevzepřeli. Možná proto, že nejsou tak dobře organizovaní, nebo nemají tak účinné zbraně pro „přesvědčování“ těch, co o věcech rozhodují. Nebo si prostě jen neuvědomili, co je čekalo. A tak jejich zájmy nakonec paradoxně hájil ten, kdo vše původně “spískal“: dnes již exposlanec Jan Husák (za TOP 09). Byl to právě on, kdo v roce 2011 svým pozměňovacím návrhem prosadil povinnou elektronickou komunikaci pro lékaře i živnostníky směrem k sociálce. A právě on nyní přišel s tím, že „odmítá násilné zavádění datových schránek kvůli jednomu lejstru“. Čímž byl míněn právě onen jednorázový Přehled o příjmech a výdajích, kvůli kterému si živnostníci měli pořizovat datové schránky. Protože další alternativa, v podobě použití uznávaného elektronického podpisu, ale také složitého systému elektronického podávání vůči sociálce, přes tzv. rozhraní VREP, se hodí jen pro často se opakující podání. Ne pro jednorázové podání Přehledu.

Apel (ex)poslance Husáka, směrovaný k ministrovi práce a sociálních věcí, se nakonec „svezl“ na vlně, vyvolané lékaři, a byl vyslyšen: i živnostníci přeci jen dostali odklad. Byť ne na dva roky jako lékaři, nýbrž jen na rok. Ale dostali, takže i v příštím roce budou moci podat onen jediný list Přehledu (popsaný po obou stranách) na svou sociálku klasicky na papíře.

Odklad tak ovšem dostal i stát. A teď může i on přemýšlet o tom, zda takovou elektronizaci „za každou cenu“ skutečně chce. Zda je mu jedno, kolik to bude stát jeho klienty, jen když on možná něco málo ušetří či jen zefektivní. Nebo zda bude myslet i na druhou stranu pomyslné barikády, a na její reálné možnosti, schopnosti a potřeby.

Aukce: dva noví, místo jednoho (2.10.2013)

Toto pondělí skončil termín pro podávání přihlášek do aukce nových kmitočtů pro mobilní sítě. A dopadlo to docela jinak, než jak se původně předpokládalo. Tedy stávající operátoři se přihlásili všichni, o tom snad nikdo nepochyboval. Ale pokud jde o nové hráče, zde se původní prognózy vůbec nenaplnily. Protože místo jednoho nového zájemce se přihlásili hned dva. Navíc úplně jiní: zatímco původně se najisto počítalo se skupinou PPF, ta to nakonec vzdala. Místo ní si teď budeme muset zvykat na dvě úplně nová jména: Revolution Mobile a TASCIANE.

Překvapení to určitě bylo jak pro organizátora aukce, tedy pro Český telekomunikační úřad, tak i pro tři stávající operátory. Pro ČTÚ to určitě bylo velmi příjemné a vítané překvapení, či dokonce naplnění jeho tajných přání (že se přihlásí více než jeden zájemce). Ale pro trio stávajících operátorů to už tak vítané není. Hlavně kvůli tomu, že to podkopává jejich argumentaci o nesprávném, až diskriminačním nastavení podmínek aukce.

Všichni tři totiž vyjadřovali svou nespokojenost s podmínkami aukce, a podle očekávání se největším trnem v jejich oku stalo vyhrazení části nejlukrativnějších kmitočtů (v pásmu 800 MHz) právě pro nového hráče. Tedy, abychom byli přesní: pro nové hráče (v množném čísle), nikoli pro nového hráče (v jednotném čísle). Protože právě v tom je velký rozdíl.

Pokud by se skutečně přihlásil jen jeden nový hráč, nemusel by s nikým soutěžit a mohl by získat vyhrazené kmitočty za jejich vyvolávací cenu. Což stávající operátoři vehementně kritizovali, tu jako nedovolenou podporu, jindy jako diskriminaci vůči nim. Byť to unijní pravidla umožňují, a k podpoře nových hráčů přímo vyzývají. Ale „starým hráčům“ se nelze divit, že se netváří zrovna libě na jakoukoli představu další nové konkurence, která by je přinutila více soutěžit a více bojovat o zákazníky. A že podnikají i konkrétní kroky, v podobě stížností či dokonce žalob na podmínky aukce, které považují za neférové.

Podstatné je ale to, že podobné stížnosti a žaloby jsou vesměs postaveny právě na předpokladu, že se do aukce přihlásí skutečně jen jeden nový zájemce, a tak nebude mít s kým soutěžit. Ovšem teď, když se přihlásili zájemci dva, je rázem všechno jinak. Aukce se vlastně rozpadla na dvě samostatná kolbiště, přičemž na jednom z nich se mezi sebou utkají oba noví hráči (o jednu konkrétní skupinu kmitočtů, vyhrazených právě pro jejich souboj), zatímco trio stávajících hráčů se utká na druhém kolbišti, o zbývající kmitočty. Klidně to tedy může dopadnout i tak, že první souboj bude tvrdší a vyžene ceny výše, než ten druhý. Pak je ale celá argumentace stávajících operátorů, na které zakládají své stížnosti a žaloby, jaksi na vodě.

A co z pohledu koncových zákazníků? Co pro ně znamená, že se místo jednoho nového zájemce přihlásili rovnou dva? Pro ně se tím asi moc nemění, protože vyjít z aukce jako vítěz, a mít šanci budovat nového operátora, má fakticky jen jeden z obou nových hráčů. Díky vzájemnému souboji by to ale mohl být „ten lepší“, který v aukci zvítězí.

Potřebuje elektronizace restart? (16.10.2013)

S elektronickým podpisem je to v praxi docela složité. Stejně jako s elektronickými značkami, časovými razítky a hlavně s elektronickými dokumenty. Rádi bychom s tím vším pracovali, protože v tom tušíme obrovský potenciál, a současně tak nějak podvědomě cítíme, že před tím stejně neutečeme. Že jednou už jinou možnost mít ani nebudeme. Jenže dnes jsou všechny ty elektronické vymoženosti stále ještě natolik složité, že se v nich mnohdy nevyznají ani odborníci na IT.

No, něco pravdy na tom bude. Protože celá problematika elektronických dokumentů, podpisů, značek a razítek je velmi mladá, a zatím ještě „málo zažitá“ a také „málo usazená“, jak ve smyslu svého právního ukotvení, tak i osvěty a všeobecného povědomí o tom, jak vše funguje. Ostatně, s papírovými dokumenty se lidstvo učilo zacházet celá století, a za tu dobu jsme si na ně už nějak zvykli. Naproti tomu s elektronickými dokumenty a jejich podpisy se reálně potýkáme jen několik málo posledních let. Tak nečekejme, že všechno půjde ihned a hladce.

Naše právní úprava elektronického podpisu, konkrétně zákon č. 227/2000 Sb., už podle svého označení pochází z doby před 13 lety. A to je v daném oboru celá věčnost. Jistě, za tu dobu byl zákon vícekrát novelizován, a v některých ohledech předběhl a překonal i evropskou právní úpravu (unijní směrnici z roku 1999), ze které povinně vychází. Jenže to nestačí.

Možnosti technologií, ale hlavně potřeby praktického používání elektronických dokumentů, se rychle vyvíjí, a stále více předbíhají to, jak se novelizují příslušné zákony a další právní normy, které jim poskytují nezbytné ukotvení. Jedním z velkých problémů (ale zdaleka ne jediným) je třeba nekompatibilita právní úpravy elektronického podpisu v jednotlivých členských zemí Evropské unie. Dodnes to má ten důsledek, že ověřit platnost nějakého „zahraničního“ elektronického podpisu je jako za trest. Ne snad, že by to nešlo. Ale je to komplikované a dá to spoustu práce, kterou snad ani nelze zautomatizovat.

Nicméně na obzoru je velká změna. V Bruselu totiž pracují na něčem, co by se dalo označit jako jakýsi „restart“ celé problematiky elektronických podpisů, ale také elektronických dokumentů, stejně jako elektronických identit, autentizace (aneb: prokazování identit) a dalších souvisejících záležitostí. A to ve formě tzv. nařízení (Rady a Parlamentu EU), které se netransponuje do národních legislativ (obvykle všude trochu jinak), ale co platí ihned a ve všech členských zemích stejně. A co také fakticky „přebije“ dosavadní národní úpravu.

Jedním z důsledků bude i to, že fakticky zmizí rozdíl mezi „tuzemským“ elektronickým podpisem a tím „zahraničním“. Stejně tak to ale bude znamenat i trochu jinou - naštěstí „vyzrálejší“ a korektnější - práci s podpisy, značkami, i celými elektronickými dokumenty. I dořešení těch aspektů, které stávající právní úprava neřeší vůbec, nebo je řeší neuspokojivě či přímo špatně.

Připravme se tedy na to, že mnoho z věcí kolem elektronických podpisů a celých elektronických dokumentů bude už za pár let „trochu jinak“. Pamatujme si také klíčové slovo eIDAS. Protože tak se jmenuje ono připravované nařízení. Překládá se jako nařízení „o elektronické identifikaci a důvěryhodných službách“.

Potřebujeme síťovou neutralitu? (30.10.2013)

Síťová neutralita je klíčovým slovem, které jsme slyšeli již mnohokrát, a určitě o něm ještě mnohokrát uslyšíme. Již jen proto, že jde o pojem, který si snad každý vykládá trochu jinak. Někdy i úplně jinak. Třeba pokud se zeptáte techniků, budou mluvit o tom, že všem datům se má při přenosech měřit stejně. Tedy že se nemá zkoumat, co jsou přenášená data zač, a podle toho některým z nich dávat přednost před druhými, nebo je třeba úplně blokovat. Pokud se ale zeptáte ekonomů a manažerů, mohou vám odpovědět tak, že síťová neutralita (a možnost nedodržovat ji) je především o penězích: chceš aby se tvá data dostala k tvému zákazníkovi (koncovému uživateli Internetu) co nejrychleji a nejplynuleji? Pak si připlať za to, aby při přenosu měla přednost před jinými daty! Domyšleno do konce, je to vlastně způsob, jakým by se telekomunikační operátoři a internetoví provideři (obvykle „v jedné právnické osobě“) mohli začít podílet na výnosech a ziscích, kterých dosahují velké a čistě internetové společnosti (jako je třeba Google, u nás Seznam apod.). Ale stejně tak to může být jejich nástrojem pro tlak na zákazníka: my ti selektivně zpomalíme (nebo dokonce úplně zablokujeme) přenos určitého druhu dat. A pokud se ti to nelíbí a chceš přenášet i takováto data, musíš si pořídit vyšší (a dražší) datový tarif, kde podobná omezení nejsou, nebo nejsou tak přísná.

Proto se nedivme diskusím o tom, zda síťová neutralita ano, či naopak ne. A také diskusím ohledně toho, co vlastně síťová neutralita je. Protože ono to zdaleka není tak černobílé, jak by se z předchozích dvou příkladů mohlo zdát. Jakýmsi „prostředním“ názorovým proudem je i názor, že určité rozlišování mezi přenášenými daty je naopak prospěšné. Konkrétně takové rozlišování, které se neptá ani po zdroji dat ani po jejich významu, ale po jejich druhu. Zejména zda jde o taková data, jako živé video či audio, u kterých je velmi podstatná pravidelnost jejich doručování koncovému příjemci.

Nejrůznější diskuse o síťové neutralitě se skutečně vedou již dlouhé roky. V současné době asi nejvíce na úrovni Evropské unie, kde byla otázka síťové neutrality začleněna do tzv. propojeného kontinentu – jak EU pojmenovala svůj návrh nového regulačního rámce telekomunikací, usilující o sjednocení celého vnitřního trhu (a řešení mnoha dalších otázek, jako je třeba roaming). Zatím lze zjednodušeně říci, že tento návrh jde výše naznačenou střední cestou: snaží se vymezit taková technická opatření, která sice porušují striktní princip neutrality, ale jsou ve svých důsledcích prospěšná a mohou být aplikována.

Kromě toho ale vede svou diskusi o síťové neutralitě i Český telekomunikační úřad, který to dostal za úkol od vládní koncepce Digitální Česko 2. Zde to zatím směřuje k poněkud odlišnému přístupu: nechat poskytovatelům služeb přístupu k Internetu spíše volnou ruku, za podmínky, že všechna aplikovaná omezení řádně uvedou ve svých smluvních podmínkách. S očekáváním, že zbytek vyřeší trh: pokud bude poptávka po službách jiných vlastností, parametrů a aplikovaných omezení, trh na to prý zareaguje. To je ale, obávám se, příliš optimistické. Zvláště v našich zeměpisných šířkách.

Nenaleťte šmejdům po telefonu! (13.11.2013)

Soustředěné mediální vzedmutí, iniciované filmem Šmejdi, dokázalo přitáhnout pozornost k velmi nekalým praktikám okrádání seniorů na předváděcích akcích a vynutit si určitá řešení tohoto problému. Něco podobného by ale bylo zapotřebí i v dalších oblastech, kde také dochází k řadě vyložených podvodů. Konkrétně v telekomunikacích, kde jsou zneužívány možnosti placení po telefonu, či skrze různé telefonní služby.

Před lety, v době vytáčeného přístupu k Internetu, neboli tzv. dial-upu, to byly různé podvodné dialery. Šířily se jako počítačové viry a fungovaly tak, že uživatelův modem přesměrovaly na draze zpoplatněné číslo, obvykle v zahraničí. Z horentní částky, následně naúčtované uživateli, si významnou část nechával operátor, zatímco zbytek, skrze propojovací poplatky, putoval k někomu, o jehož existenci a identitě neměl podvedený uživatel ani ponětí, ani reálnou šanci ji zjistit. Přesto ho operátoři s případnými reklamacemi posílali za ním, s argumentem, že oni s podvodem nemají nic společného.

Dnes jsou doby dial-upu ty tam, a dialerům naštěstí odzvonilo. Jenže nejrůznějším podvodům bohužel neodzvonilo. Spíše naopak. Příležitostí k nejrůznějším podvodům je dokonce ještě více, zejména díky nástupu chytrých mobilních telefonů a možností placení jejich prostřednictvím. Tyto možnosti se ubírají v zásadě dvěma směry: jeden reprezentují různé NFC platby, platební karty v mobilu, služby jako Mobito a další vymoženosti, zřizované na žádost tomu, kdo si o ně požádá. Druhý směr pak reprezentují „tradiční“ telekomunikační služby, jakými jsou speciálně zpoplatněné telefonní linky (kde volající platí výrazně zvýšenou sazbu za každou minutu, nebo dokonce celou horentní částku okamžitě na začátku hovoru), či tzv. prémiové SMS zprávy.

V současné době jde většina podvodů spíše druhým směrem, a využívá přitom metod „sociálního inženýrství“: snaží se uvést uživatele v omyl a přimět ho k tomu, aby sám zavolal na draze zpoplatněnou linku (nebo odeslal či objednal si drahou prémiovou SMSku). Přitom sází na to, že dotyčný či dotyčná si neuvědomí, o jakou službu jde. Bohužel asi nejvíce se tak děje v souvislosti s poskytováním různých nebankovních půjček. Přesněji jen se slibováním půjček, protože ve skutečnosti podvodníkům jde o to, aby z lidí ve finanční tísni sami vytáhli další peníze právě skrze draze zpoplatněné telekomunikační služby.

Cestou k nápravě by byl zodpovědnější přístup samotných telekomunikačních operátorů, kteří stále mají tendenci stavět se do pozice pouhého zprostředkovatele, který vlastně za nic nemůže. Jenže z provolaných částek jim zůstává poměrně vysoký podíl, a tak nejsou tolik motivováni k tomu, aby si krátili své zdroje výnosů. Právě proto by byl velmi zapotřebí zvýšený mediální tlak. Tak silný, aby z pohledu operátorů převážil nad ekonomickou stránkou věci a přiměl je vystupovat mnohem razantněji a účinněji proti nejrůznějším podvodům. Nejlépe tak silný tlak, aby dokázal vyvolat změnu principu: dnes jsou „rizikové“ služby typu prémiových SMS a volání na draze zpoplatněné linky všem zákazníkům aktivovány automaticky – a kdo chce (a ví jak), může si je deaktivovat. Bezpečnější, byť asi méně „výnosný“, by byl opak: tyto služby aktivovat až tomu, kdo si o to řekne. Jako je tomu u prvního směru (různých „plateb v mobilu“).

Wangiri, aneb: jednou a dost (27.11.2013)

Lidská vynalézavost nezná hranic. Bohužel na obou stranách pomyslné barikády, a tedy i tam, kde je cílem někoho oklamat, či přímo podvést. Dříve či později proto dojde na zneužití snad každé možnosti, jak z někoho „vytáhnout“ nějaké peníze. Třeba i přes jeho telefon. Vždyť je to tak snadné: stačí přimět ho odeslat jedinou prémiovou SMSKu, či zavolat na draze zpoplatněné telefonní číslo, a hned je z jeho kapsy – skrze jeho telefonní účet – vytaženo třeba hned několik stovek korun najednou. Jistě, kolem poloviny obvykle zůstane za prsty operátorům a různým agregátorům, ale i zbytek stojí podvodníkům za to, aby podváděli.

Jenže jak přinutit někoho, aby prémiovou SMSku odeslal, či zavolal na takové číslo, na které by sám nejspíše nikdy nevolal? Možností je více, a mohou být jak čistě technické (např. malware ve vašem mobilu), tak „čistě lidské“, založené na metodách sociálního inženýrství. Případně mohou kombinovat oba přístupy. Třeba jako druh podvodů, pro který se vžilo zajímavé pojmenování Wangiri.

Prý to pochází z Japonska, kde s tím měli podvodníci začít, a jejich postup zde byl také poprvé pojmenován: Wan má být zkomolenina z anglického „One“, neboli jednou, zatímco zbytek jména má pocházet z japonského „kiru“, což je něco jako „utnout“ či „useknout“. A to je přesně to, co je charakteristické pro techniku, používanou při tomto druhu podvodů: někdo, typicky stroj (počítač), automaticky vytáčí velké počty telefonních čísel, ale co nejdříve (hned po prvním zazvonění) zase vyzvánění ukončí. Tak, aby příjemce měl co nejméně času hovor přijmout. Protože právě o to jde: aby se z jeho pohledu jednalo o nepřijatý hovor.

Pak už nastupuje obyčejná lidská zvědavost (kdo mi to volá?), případně slušnost (asi bych se měl ozvat) či dokonce pracovní povinnost (že by nový zákazník?). Jenže ve spěchu, euforii, zmatku či jiném rozpoložení stačí nevšimnout si, o jaké číslo se jedná, a je zaděláno na pořádnou díru do peněženky. To víte, že i u nás mohou existovat telefonní čísla, zpoplatněná opravdu vysokými částkami jednorázově již při pouhém dovolání se, bez ohledu na délku hovoru? Začínají na předčíslí 905 a 908. Ale stačí i jiná čísla, začínající třeba na 900, 906 či 909, kde platíte nemalé částky nikoli jednorázově, ale za každou provolanou minutu. Nemluvě již o číslech zahraničních.

Podvod s názvem Wangiri předpokládá, že z velkého počtu obvolávaných čísel a nepřijatých hovorů se „chytne“ alespoň někdo, a zavolá zpět. A tím nejenže vrátí náklady na obvolávání, které mohou být minimální až nulové, ale ještě přidá tolik, aby se podvod mohl jevit jako výnosný.

Obrana proti takovýmto podvodům je přitom principiálně velmi jednoduchá: než zavoláte někomu zpátky, dobře se podívejte na telefonní číslo, ze kterého vám zmeškaný hovor přišel. Jenže ono se to asi snadno říká, ale hůř realizuje v praxi, když třeba pospícháte, jste nervózní, napnutí, v očekávání nějakého důležitého hovoru apod. Ale můžete si pomoci i jinak: nechte si zablokovat hovory na drahé prémiové linky, stejně jako prémiové SMSky. To umožňuje snad každý operátor. Sice vás to neochrání před útoky WANgiri za zahraničních čísel, ale je to alespoň něco.

Povinné datové schránky se znovu odkládají (11.12.2013)

Pamatujete se ještě na dobu kolem března letošního roku, kdy vešlo ve známost, že datové schránky budou od 1.1.2014 fakticky povinné? Tedy alespoň pro všechny OSVČ, zaměstnavatele, ale třeba i lékaře a zdravotnická zařízení? Bylo kolem toho docela velké pozdvižení, protože zejména pro ty „nejmenší“ subjekty, ať již živnostníky či třeba lékaře, by to byl docela drsný zásah: kvůli jedinému papíru za rok je nutit do nástrah elektronizace obecně, a datových schránek konkrétně. Připomeňme si, že třeba u OSVČ vyplývala zmíněná povinnost z nutnosti učinit v elektronické formě jeden jediný úkon za celý kalendářní rok: podat tzv. Přehled o příjmech a výdajích osob samostatně výdělečně činných, a to na Českou správu sociálního zabezpečení.

Možná si také vzpomenete, jak to nakonec dopadlo: když to došlo lékařům, vzbouřili se, a díky síle jejich lobbyingu protistrana (MPSV a ČSSZ) poměrně rychle kapitulovala: lékařům byla povinnost čistě elektronické komunikace se sociálkou odložena o dva roky. A svezli se s nimi i OSVČ: jim byla povinnost elektronické komunikace se sociálkou odložena o rok. Udělalo se to cestou výjimky, ke které je právě ČSSZ ze zákona zmocněna – a kterou vlastně již jednou využila. Protože povinnost čistě elektronické komunikace měla původně platit již od 1.1.2013.

Jenže, a na to se ve všeobecné eufórii nad dosaženým ústupkem poněkud zapomínalo: odklad se netýkal zaměstnavatelů. Což jsou třeba i OSVČ nebo jednotliví lékaři, pokud někoho zaměstnávají. Třeba jen sebe sama, nebo sekretářku, zdravotní sestru apod. Jich se odklad netýkal.

Nicméně dnes je i toto minulostí: počátkem prosince vyvěsila Česká správa sociálního zabezpečení (ČSSZ) na svém webu „nenápadnou“ informaci, podle které se nově uděluje roční odklad povinné elektronické komunikace i zaměstnavatelům. Prý proto, že podle provedené studie (monitorovací zprávy) na ni ti nejmenší zaměstnavatelé nejsou připraveni. Na rozdíl od těch velkých, kteří na žádnou povinnost nečekali a na elektronickou komunikaci přešli již dávno a sami. Jednoduše proto, že je to výhodné i pro ně, a nejenom pro sociálku.

A právě takový by měl být základní princip, a klidně i jakési „dogma“ postupující elektronizace, která jako celkový trend je určitě na místě. Jen by měla vždy zůstat možností pro ty, pro které dokáže být přínosem. Nikoli stát se povinností pro ty, pro které je pouze další nepříjemnou zátěží. Či dokonce fatální překážkou, přes kterou se nejsou schopni dostat. Také by neměla být prosazována odtrženě od reality, stylem „hlava nehlava“, od zeleného poslaneckého stolu – jako se to stalo v právě popisovaném případě, který mimochodem vděčí za svůj vznik pozměňovacímu návrhu jednoho z dnes již bývalých poslanců.

Však to také dopadlo úplně jinak, než jak autor nejspíše zamýšlel: ze snahy podpořit a uspíšit elektronizaci ve veřejné správě, což je mimochodem racionální a žádoucí cíl, se stala spíše noční můra pro docela velkou část populace. Nehledě již na posun veřejného mínění směrem ještě blíže k názoru, že elektronizace je něco, co lidi ohrožuje a proti čemu je třeba bojovat. Tak by tomu ale opravdu nemělo být.

Table of Contents

Nepříjemná pachuť v ústech (29.6.2011)

Roamingový paradox (13.7.2011)

Rizikové placení mobilem (27.7.2011)

Když se válčilo o Internet (10.8.2011)

Když každý radí něco jiného …. (24.8.2011)

Nikoho dalšího sem nepouštějte! (7.9.2011)

Moje důvěra ve vašich rukou? (21.9.2011)

Já chci virtuála! (5.10.2011)

eGon se stěhuje do elektronického města (19.10.2011)

Rozjedou se „soukromoprávní“ datové zprávy? (2.11.2011)

ČTÚ už nebude soudit (16.11.2011)

Cesta ke kybernetické bezpečnosti bude ještě dlouhá (30.11.2011)

60+60 není jako 1+1 (14.12.2011)

2012: rok základních registrů (28.12.2011)

Datové zprávy zlevní! (11.1.2012)

Mobilní vzkaz z Francie (25.1.2012)

Starejte se o své e-dokumenty! (8.2.2012)

K čemu je mi občanka s čipem? (25.2.2012)

Hrozí nám biometrické podpisy? (7.3.2012)

Pomohou mobilní kalkulačky? (21.3.2012)

Chceme elektronické anonymy? (4.4.2012)

Dohodou ACTA to nekončí! (18.4.2012)

Půjde to i bez datové schránky (2.5.2012)

Tradice breků (16.5.2012)

Efekt orloje? (30.5.2012)

Základní registry v krizi? (13.6.2012)

LTE: lehce trapný experiment? (27.6.2012)

Základní registry nezkolabovaly! (11.7.2012)

Potřebujeme všechno třikrát? (25.7.2012)

Rodný list s sebou! (8.8.2012)

Bude na datové schránky? (22.8.2012)

Nová krev pro ČTÚ (5.9.2012)

Je jeden dost, nebo málo? (19.9.2012)

Data retention si back! (3.10.2012)

K čemu nám bude LTE? (17.10.2012)

První virtuál. Proč až teď? (31.10.2012)

BLESKmobil jako slupka (14.11.2012)

Nic není jednouduché! (28.11.2012)

V Dubaji o budoucnosti Internetu (12.12.2012)

Pošlete svá podání znovu! (9.1.2013)

Velká hra o úzké pásmo? (23.1.2013)

Čeká nás roamingový rozvod (6.2.2013)

Až nám příště bude Unie něco říkat …. (20.2.2013)

Poručíme větru, dešti … i mobilním technologiím (6.3.2013)

Černý telekomunikační pátek (20.3.2013)

Elektronizace za trest (3.4.2013)

Zbláznili se mobilní operátoři? (17.4.2013)

Není virtuál jako virtuál (nebylo publikováno)

Spam v datových schránkách? (29.5.2013)

Když vás uhání něčí naháněč

Datové schránky jsou s námi již 4 roky (26.6.2013)

Berete si svůj mobil i na dovolenou? (11.7.2013)

Na úřad už jen po drátě? (8.8.2013)

Co je neomezený Internet? (8.8.2013)

Povede se aukční reparát? (22.8.2013)

Máme se trápit digitální kontinuitou? (22.8.2013)

Povinné datové schránky se odkládají (19.9.2013)

Aukce: dva noví, místo jednoho (2.10.2013)

Potřebuje elektronizace restart? (16.10.2013)

Potřebujeme síťovou neutralitu? (30.10.2013)

Nenaleťte šmejdům po telefonu! (13.11.2013)

Wangiri, aneb: jednou a dost (27.11.2013)

Povinné datové schránky se znovu odkládají (11.12.2013)